ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 лютого 2023 року 	м. Дніпро	справа № 199/8774/22 (2-а/199/92/22)	
                                                                                Суддя І інстанції - Подорець О.Б.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Сафронової С.В.,     
за участю секретаря судового засідання Ліненко А.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 13 грудня 2022 року у справі  за адміністративним позовом Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України громадянина Азербайджану,- 

ВСТАНОВИВ:

Індустріальний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулося з вищевказаним позовом до суду в якому просив видворити за межі території України у примусовому порядку особу громадянина Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову вказує на те, що відповідач  знаходиться на території України з1993 року без законних підстав, що є грубим порушенням законодавства України про правовий статус іноземців, дії відповідача порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства (ухилення від виїзду з України після втрати підстав для перебування в Україні, передбачених ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»), невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення прийнятого відносно нього), у відповідача відсутні законні підстави для працевлаштування в Україні, а отже, у відповідача відсутні законні джерела отримання фінансового доходу, що унеможливлює придбання транспортних квитків чи інших проїзних документів, а також забезпечення свого перебування та проживання на території України, відповідач добровільно не виконав рішення №17 від 27.08.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, відповідач переховується від працівників поліції та міграційної служби.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 13 грудня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Індустріальний відділ у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити їх вимоги в повному обсязі. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, того факту, що відповідач знаходиться на території  України з 1993 року та не виїжджав, до теперішнього часу  до органів  та підрозділів ДМС для отримання документа  для тимчасового або постійного проживання на території України він не звертався.
В судовому засідання апеляційної інстанції представник  міграційної служби підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що   ОСОБА_1   народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , він не є громадянином Азербайджану, тобто іноземцем.
Ім`я фізичної особи - ОСОБА_2 ,  прізвище, ім`я та по батькові  -   ОСОБА_3 г  Інгілаб.
У 1993 році Ахмедов Мушвіг  Інгілаб здійснив в`їзд в Україну у встановленому на той час порядку, мав паспорт громадянина СРСР, та, починаючи з 1993 року, не виїжджав з України, постійно мешкає у м. Дніпро за адресою: АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав військовий квиток, виданий Лачинським районним військоматом Азербайджанської РСР, відповідно до якого він придатний до військової служби.
На підставі наданої довідки встановлено, що відповідач є вимушеним переселенцем та проживає у м. Дніпропетровську Української РСР.
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 від 27.08.2022, які надані начальнику УМП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , зі своєю дружиною ОСОБА_5 , відповідач у 1993 році здійснив в`їзд в Україну з Нагорного Карабаху, документи не оформлював, оскільки скрізь відмовляли. 27.08.2022 до нього підійшли працівники поліції та запитали документи, на що відповідач відповів, що радянський паспорт він тратив, більше паспорт не робив. Після цього його доставили до Індустріального РВ ГУДМС України в м. Дніпро, до України відповідач прибув як біженець.
27.08.2022 відносно гр.  ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне затримання за ст. 261 КУпАП у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.
27.08.2022 постановою начальника Індустріального відділу у м.Дніпрі ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Фуга К.Г. на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн. за порушення  ч.ч.1,3 ст.9, ч.1 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за що передбачена відповідальність за ч. 1  ст. 203 КУпАП.
27.08.2022 начальником Індустріального відділу у м.Дніпрі ГУ Державної міграційної служби в Дніпропетровській області Фуга К.Г. затверджено Рішення №17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Допитана в якості свідка  судом першої інстанції ОСОБА_7 пояснила, що у 1993 році вона познайомилася із ОСОБА_1 , коли він переїхав з ОСОБА_8 . Вона та ОСОБА_1 проживають однією сім`єю без шлюбу, оскільки ОСОБА_1 не має паспортного документа для реєстрації шлюбу. Вони мешкають, як чоловік та жінка, з часу знайомства, з 1993 року, за адресою: АДРЕСА_1 , та з того часу ОСОБА_1 не змінював адреси, неофіційно працював, не притягувався до адміністративної та/або кримінальної відповідальності, не переховувався від державних органів. З питання намагання ОСОБА_1 отримати документи на проживання в Україні, свідок повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до паспортного столу Жовтневого району м. Дніпра та його начальника гр. ОСОБА_9 , писав заяви, і ОСОБА_9 йому обіцяв допомогти оформити документи, втім, цього не зробив. Крім того, звертався до діаспори ОСОБА_10 в Україні. Коли ОСОБА_1 був у м. Києві на Майдані у 2014 році, у нього співробітник «Беркуту» порвав паспорт громадянина СРСР, та у ОСОБА_1 залишився лише військовий квиток та довідка проте, що він є вимушеним переселенцем і проживає в м. Дніпропетровськ Української республіки. За час проживання з ОСОБА_1 , останній допомагав виховувати племінників ОСОБА_7 , він працював весь час, приводів до міліції/поліції у нього не було, він спокійний, не шкідливий, нічого поганого не робить, користується повагою сусідів.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що видворення ОСОБА_1 з країни, де проживають його близькі члени родини може призвести до порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і забезпечить розгляд питання пропорційності видворення відповідача переслідуваній меті відповідно до вимог Європейської конвенції про захист прав людини. Доказів того, що відповідач ОСОБА_1 відмовлявся співпрацювати під час притягнення його до адміністративної відповідальності та/або перешкоджав оформленню документів, позивачем не надано та судом не встановлено. ОСОБА_1 29 років проживає в Україні (м. Дніпропетровськ) та ніколи не виїжджав, приїхав в свій час в Україну вимушено (у зв`язку з воєнними діями в Нагорному Карабасі), є громадянином колишнього СРСР, 29 років має сім`ю та мешкає з нею за однією адресою, працює, не знав про порушення, які йому інкримінуються позивачем, труднощі, з якими ОСОБА_1 може зіткнутися за умови його затримання, є для нього дуже серйозними, ОСОБА_1 має міцні соціальні, культурні та сімейні зв`язків в Україні, в країні призначення нікого не має. ОСОБА_1 не порушував громадський порядок, докази, на підставі яких суд мав би змогу встановити, що інтереси державної безпеки потребують вислання ОСОБА_1 , позивачем суду не надані.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно з п. 14 ч. 1  ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  (далі Закону)  нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Пунктом 7 частини 1  статті 1 цього Закону  визначено, що  іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до частини 3  статті 3 вказаного Закону  іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися  Конституції  та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч. 3  ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Частиною 1  статті 23 Закону  передбачено, що  нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частини 1  статті 26 Закону,  іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у їх діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
Відповідно до ч. 3 ст.26 Закону один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.
Частиною 4 статті 26 Закону встановлено, що  рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена  наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150  (з подальшими змінами) (далі - Інструкція).
Пункт 5 розділу І «Загальні положення» Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:  дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;  дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;  якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;  затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Враховуючи правову позицію висловлену у постанові Верховного суду від 19.05.2019 у справі № 522/21025/17 суд першої інстанції вірно зазначив,  що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення.
Примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: перша - прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; друга - ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Відтак, для прийняття обґрунтованої постанови про примусове видворення відповідача, необхідно доведення позивачем факту ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Крім того не є ухиленням іноземця від виконання рішення про примусове повернення, якщо іноземець не відмовлявся співпрацювати під час процедури притягнення його до адміністративної відповідальності та затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для його примусового повернення.
При цьому суд першої інстанції вірно звернув увагу на той факт, що матеріали справи не містять доказів що віповідач  відмовлявся співпрацювати під час притягнення його до адміністративної відповідальності та/або перешкоджав оформленню документів.
Європейський суд з прав людини підтверджує, що держава має право, згідно з міжнародним правом і відповідно до своїх договірних зобов`язань, контролювати в`їзд іноземців на свою територію та відповідно їх проживання в країні (справа «Абдулазіз, Кабулес та Балкандалі проти Сполученого Королівства»).  Конвенція не гарантує права іноземця на в`їзд або проживання в конкретній країні та переслідує своїм завданням підтримання громадського правопорядку. Договірні держави мають право видворити іноземця, що наприклад засуджений за вчинення кримінального правопорушення, однак навіть в такому разі, таке рішення може вважатися втручатися в приватне та сімейне життя, що захищене п. 1 ст. 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Саме тому рішення про видворення іноземця за межі країни має відповідати закону та бути необхідним в демократичному суспільстві, тобто бути виправданим гострою соціальною проблемою, суспільними потребами та, зокрема, пропорційним переслідуваній законній меті (справи «Далія проти Франції», «Слівенко проти Латвії»).
Стаття 8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та зовнішнім світом (справа «Претті проти Сполученого Королівства») та іноді може охоплювати аспекти особистості і соціальну ідентичність особи (справа «Мікулич проти Хорватії»). У справі «Левакович проти Данії» ЄСПЛ зауважує, що сукупність соціальних зв`язків між осілими мігрантами та громадою, в якій вони живуть, становить частину поняття «приватне життя» у значенні статті 8.
У світлі вищезазначеного ЄСПЛ у справі «Левакович проти Данії» повторює, що при тлумаченні та застосуванні статті 8 Конвенції у справах такого роду наголос повинен бути зроблений на забезпеченні справедливого балансу між суспільними інтересами та правами іноземців за статтею 8 Конвенції, які проживають у державах-членах. З`ясування того, чи виправдовують «дуже вагомі причини» видворення осілого мігранта, як-от заявник, який майже все життя прожив у приймаючій країні, неминуче потребує делікатної та цілісної оцінки всіх критеріїв, що випливають із Суду, прецедентне право, оцінка, яку повинні проводити національні органи влади під остаточним наглядом Суду.
Щоб оцінити, чи є рішення про видворення та відмова у дозволі на проживання необхідними в демократичному суспільстві та пропорційними законній меті, переслідуваній статтею 8 Конвенції, ЄСПЛ встановив відповідні критерії у своїй практиці. У справі «Юнер проти Нідерландів („Ьner v. the Netherlands”)  Суд узагальнив ці критерії таким чином:
– характер і тяжкість правопорушення, вчиненого іноземцем;
– тривалість перебування іноземця в країні, з якої вона має бути видворена;
– час, що минув з моменту вчинення правопорушення, та поведінка іноземця протягом цього періоду;
– національність різних зацікавлених осіб;
– сімейне становище іноземця, наприклад тривалість шлюбу, та інші фактори, що вказують на ефективність сімейного життя пари;
– чи знав чоловік або дружина про правопорушення під час вступу в сімейні відносини;
– чи є діти від шлюбу і якщо є, то їх вік;
– серйозність труднощів, з якими подружжя може зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;
– найкращі інтереси та благополуччя дітей, зокрема серйозність труднощів, з якими діти іноземця можуть зіткнутися в країні, куди іноземця буде видворено;
– міцність соціальних, культурних і родинних зв`язків із країною перебування та країною призначення.
Окрім того, потрібні дуже серйозні причини (відсутність дітей, чиї інтереси повинні бути враховані; погана інтеграція у суспільстві, ведення злочинного способу життям і демонстрація відсутності бажання дотримуватися законодавства країни, в якій перебуває іноземець) для виправдання видворення у випадках, що стосуються осілих мігрантів, які законно провели все або більшу частину свого дитинства та юності в країні перебування («Справа Левакович проти Данії»).
З огляду на зазначене, враховуючи практику застосування Європейським судом з прав людини статті 8 Конвенції, а саме, що розділення сім`ї становить порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті 8 Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що таке втручання є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Судом першої інстанції також вірно надано оцінку тим фактам, що ОСОБА_1 не є громадянином Азербайджану, 29 років проживає в Україні (м. Дніпропетровськ) та ніколи не виїжджав, приїхав в свій час в Україну вимушено (у зв`язку з воєнними діями в Нагорному Карабасі), є громадянином колишнього СРСР, 29 років має сім`ю та мешкає з нею за однією адресою, працює, не знав про порушення, які йому інкримінуються позивачем, труднощі, з якими ОСОБА_1 може зіткнутися за умови його затримання, є для нього дуже серйозними, ОСОБА_1 має міцні соціальні, культурні та сімейні зв`язків в Україні, в країні призначення нікого не має. Крім того, зі слів відповідача, наразі колишнє його місце народження та проживання в Азербайджані знаходиться під окупацією.
Так особами без громадянства (апатридами) вважаються особи, які не володіють громадянством жодної держави. Нормативне визначення цього терміна містить ст. 1 Конвенції про статус апатридів 1954 року, відповідно до якої апатридом є особа, яка не розглядається як громадянин будь-якої держави в силу її законів. Такі особи не мають постійного правового зв`язку із жодною державою, а тому не користуються правом дипломатичного захисту.
За преамбулою зазначеної вище Конвенції ті апатриди, які є також біженцями, охоплюються  Конвенцією про статус біженців від 28 липня 1951 року.
Як і правовий статус іноземця, статус особи без громадянства в основному визначається законодавством тієї держави, на території якої вона перебуває, але з урахуванням вимог, встановлених нормами міжнародного права. До останніх варто віднести положення, що містяться у Конвенції про статус апатридів 1954 року (набула чинності для України 23.06.2013) та Конвенції про скорочення випадків безгромадянства 1961 року (набрала чинності для України 23.06.2013).
Відповідно до приписів Конвенції про статус апатридів 1954 року, держава місцеперебування апатрида зобов`язана видавати йому документи, якщо вона не має таких. Також особа без громадянства, яка законно перебуває на території держав, не може бути вислана із неї інакше, як з міркувань державної безпеки чи громадського порядку, та не інакше, як на основі рішення суду. Держави повинні створити умови для асиміляції і натуралізації апатридів, до них повинен застосовуватися спрощений порядок набуття громадянства (ст.ст. 27, 28, 31, 32 Конвенції).
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 порушував громадський порядок, жодних доказів на підтвердження того, що інтереси державної безпеки потребують вислання ОСОБА_1 , позивачем суду не надані.
Відповідно до положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.  Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року,  статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені  законом  виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 755/14023/17 не можуть братися до уваги, враховуючи, що правові висновки, викладені у вказаній постанові не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки у вказаній справі позов був пред`явлений до громадянина Грузії, в той час як у спірних правовідносинах відповідач не є громадянином будь-якої держави.
Вказані обставини свідчать на користь висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи  встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що судом першої інтонації належно встановлено обставини, що мають значення для справи, рішення суду є законним  та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Індустріального відділу у місті Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 13 грудня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати  прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня набрання законної сили.
В повному обсязі постанова складена 07 лютого 2023 року.

Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова