УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
9 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 448/899/21
провадження № 61-10961ск22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області,
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Панат Ірина Степанівна, на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 6 травня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області, про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2021 року  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , звернулася з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області, про відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 6 травня 2022 року позов задоволено.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 200 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 200 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 200 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 200 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_6 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 200 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь держави 10 000 грн судового збору.
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено частково, рішення Мостиського районного суду Львівської області від 6 травня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_6 , в інтересах якого діє ОСОБА_1 , 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю матері.
Стягнено з АТ «Українська залізниця» на користь держави 5 000 грн судового збору.
Не погоджуючись з рішенням Мостиського районного суду Львівської області 
від 6 травня 2022 року та постановою Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року, повний текст якої складено 4 жовтня 2022 року,АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Панат І. С., 2 листопада 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Верховного Суду від 8 листопада 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.
Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
Підставою касаційного оскарження рішення Мостиського районного суду Львівської області від 6 травня 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 520/11029/14-ц 
(провадження № 61-14658св19), від 3 квітня 2019 року у справі № 355/812/17 (провадження № 61-10154св18), від 16 грудня 2020 року у справі № 161/3557/19 (провадження № 61-18595св19), від 12 грудня 2018 року у справі № 355/981/16-ц (провадження № 61-28019св18), від 25 березня 2019 року у справі № 355/813/17 (провадження № 61-11325св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваної постанови вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.
Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Мостиський районний суд Львівської області виходив з того, що факт завдання неповнолітньому ОСОБА_2 , малолітнім ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 моральної шкоди внаслідок смерті їх матері є доведеним.
При цьому суд першої інстанції вважав такими, що не підтверджуються належними доказами, доводи АТ «Українська залізниця» про наявність умислу у діях  ОСОБА_3 , який призвів до її смерті та проявився у нехтуванні Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою частину другу статті 1193 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, якою встановлено, що, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Судом апеляційної інстанції враховано відсутність вини машиніста та обставин непереборної сили, а також те, що потерпіла усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (рух пішохода в невстановленому місці на залізничному полотні).
Відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн кожній дитині апеляційний суд визначив з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.
Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
Відомості про батьків дітей внесені до свідоцтв про народження зі слів матері відповідно до статті 135 Сімейного кодексу (далі - СК) України.
Розпорядженнями Мостиської районної державної адміністрації «Про створення дитячого будинку сімейного типу на базі прийомної сім`ї ОСОБА_7 
у АДРЕСА_1 » від 15 листопада 2012 року та від 3 грудня 2018 року створено дитячий будинок сімейного типу на базі прийомної сім`ї ОСОБА_1 та влаштовано до нього на виховання і спільне проживання малолітніх дітей.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 16 серпня 2012 року у справі № 1320/319/12 загиблу ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав щодо її малолітніх дітей.
ОСОБА_1 є матір`ю-вихователькою дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 
9 грудня 2019 року о 21 годині 15 хвилин у селищі міського типу Славське Сколівського району Львівської області на 1 621 км пікету № 6 у межах станції селища міського типу Славське на першій залізничній колії під час руху в бік станції Лавочне електропоїзд № 6155, яким керував машиніст ОСОБА_8 , вчинив наїзд на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка намагалася перейти через колії в межах залізничного моста, та від отриманих травм померла на місці пригоди. 
10 грудня 2019 року за фактом настання події внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 276 Кримінального кодексу (далі - КК) України, та розпочато досудове розслідування.
Постановою слідчого Сколівського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30 грудня 2019 року кримінальне провадження закрито.
З постанови від 30 грудня 2019 року апеляційним судом встановлено, що причиною смерті ОСОБА_3 є зіткнення з поїздом. На час події у крові ОСОБА_3 виявлено 2,40 проміле алкоголю.
Електропоїзд ЕР 2 1331 приміського сполучення № 6155 Львів-Лавочне, який слідував за маршрутом 9 грудня 2019 року, перебуває на балансі Моторвагонного депо Львів AT «Українська залізниця». Вказаним електропоїздом керував машиніст ОСОБА_8 , який перебуває в трудових правовідносинах з AT «Українська залізниця».
За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Частинами першою-другою статті 1193 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, задовольняючи позов частково, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на АТ «Українська залізниця» як власника джерела підвищеної небезпеки обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану смертю особи, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв`язку з передчасною втратою близької людини підтверджений.
При цьому, апеляційний суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, врахував обставини справи в їх сукупності, зокрема, що нещасний випадок з  ОСОБА_3 стався, в тому числі, внаслідок порушення останньою Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 520/11029/14-ц (провадження № 61-14658св19), від 3 квітня 2019 року 
у справі № 355/812/17 (провадження № 61-10154св18), від 16 грудня 2020 року у справі № 161/3557/19 (провадження № 61-18595св19), від 12 грудня 2018 року у справі № 355/981/16-ц (провадження № 61-28019св18), від 25 березня 2019 року у справі № 355/813/17 (провадження № 61-11325св18) відхиляються касаційним судом, оскільки оскаржувана постанова не суперечить висновкам, викладеним у вказаних справах.
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови саме Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.
Тому посилання заявника на незастосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні постанови Пленуму Верховного Суду України від27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» касаційним судом не приймаються.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Панат І. С., на постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Панат І. С., на постанову Львівського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року суд відмовляє.
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про правильність постанови суду першої інстанції, відсутні правові підстави для перегляду рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», в інтересах якого діє адвокат Панат Ірина Степанівна, на постанову Львівського апеляційного суду 
від 29 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та в інтересах малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Мостиської міської ради Львівської області, про відшкодування моральної шкоди.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                        С. О. Карпенко 
В. М. Ігнатенко 
В. А. Стрільчук