Номер провадження: 22-ц/813/2287/22 
Справа № 509/970/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Сидоренко А.О.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Концерну «Віськторгсервіс» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до філії «Південна» Концерну «Віськторгсервіс», Концерну «Віськторгсервіс», Міністерство оборони України, третя особа – Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про визнання права власності за набувальною давністю на житлове приміщення, за зустрічним позовом філії «Південна» Концерну «Віськторгсервіс» до ОСОБА_1 про виселення,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
У березні 2019 року позивач за первісним позовом звернулася до суду з зазначеним вище позовом до відповідача, який потім уточнила, і зазначила, що згідно із рішення виконавчого комітету Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області № 503 від 16.10.1986 р., готель, розташований на території бази відпочинку «Юбилейная» в районі с. Іллічівка було зареєстровано як гуртожиток № 1 для робітників та службовців військової частини № НОМЕР_1 . В 1987 році, їй як працюючій в пансіонаті сімейного відпочинку «Ювілейний» на посаді бібліотекаря, було надано у користування кімнату № НОМЕР_2 на території б/в « ОСОБА_2 ». 06 квітня 1987 року вона зареєструвалася за вказаною вище адресою. 27 січня 1992 року їй було видано посвідчення № НОМЕР_3 на право зайняття у гуртожитку жилої площі, а саме на вказану вище кімнату. З моменту заселення у кімнату і до теперішнього часу вона відкрито та безперервно користується вказаним житловим приміщенням, підтримує його в належному стані, сплачує всі комунальні та інші платежі. Рішенням виконавчого комітету Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 83 від 30.05.2003 р., оздоровчому комплексу «Ювілейний» присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 16 від 30.01.2009 р. об`єктам оздоровчому комплексу «Ювілейний» присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . На сьогоднішній день вона виявила бажання оформити право власності на вказане вище нерухоме майно. Для цього вона неодноразово зверталась до відповідача з відповідними заявами. Але відповідач надавав їй відповідь про те, що він не має повноважень правовстановлюючі документи. Крім того, вона також зверталась до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, і там їй порекомендували звернутись до суду для вирішення цього питання.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог.
У листопаді 2019 року Концерн «Військторгсервіс», в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому зазначив, що згідно із рішення виконавчого комітету Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області від 16.10.1986 р. № 503 «Про реєстрацію готелю на 24 кімнати в/ч НОМЕР_1 в районі с. Іллічівське», вирішено зареєструвати готель розташований на території бази відпочинку «Ювілейна» в районі с. Іллічівське, житловою площею 400 кв.м., будівлю каналізовану з опаленням, з гарячим та холодним водозабезпеченням, кухнею загального користування, в якості гуртожитку № 1 робітників та службовців в/ч НОМЕР_1 . Відповідно до розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 11.07.2003 р. № 459 за Державним підприємством Міністерства оборони України визнано право власності на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний», що знаходяться у АДРЕСА_1 . На підставі вказаного розпорядження, 14.07.2003 р. Молодіжненською сільською радою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» (37 будівель та споруд), згідно якого право власності на нежитлові будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» визнано за державним підприємством Міністерства оборони України. Згідно наказу Міністра оборони України від 05.04.2007 р. № 125 «Про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», відбулась реорганізація ДП МОУ «Управління торгівлі Південного оперативного командування» шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс» та визнання його правонаступником усіх майнових прав та обов`язків державного підприємства. Крім цього, позивач за зустрічним позовом зазначив, що позивачці ОСОБА_1 на підставі Посвідчення №4 від 27.01.1992р., виданого військовою частиною НОМЕР_1 , надано право займання в гуртожитку житлової площі як працівнику пансіонату сімейного відпочинку «Ювілейний» і вона не є працівником бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та взагалі працівником будь-якої установи Міністерства оборони України. Вона безпідставно, на безоплатній основі використовує вказане державне майно та відмовляється звільнити його у добровільному порядку. При цьому, їй не видавався ордер на вселення у кімнату гуртожитку та з нею не укладався жодний договір найму. Вона зверталась до філії «Одеське управління військової торгівлі» з питань здійснення приватизації кімнати №10 будівлі гуртожитку і їй було повідомлено, що філія не наділена повноваженнями щодо здійснення приватизації державного майна та надання для цього відповідних документів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на житлове приміщення, загальною площею 50,3 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; житлове приміщення №10. У задоволенні зустрічних позовних вимог філії «Південна» Концерну «Віськторгсервіс» до ОСОБА_1 про виселення відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі Концерн «Віськторгсервіс» просить скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , зустрічні позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та не надано належну оцінку всім доказам у справі.

Сповіщення сторін та заяви у справі.
Про судове засідання, призначене на 30 листопада 2022 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.
29 листопада 2022 року від адвоката Реви С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що у м. Одеса відбуваються постійні аварійні відключення електрики, тому він не може прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Крім того зазначає, що прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через мобільний телефон, оскільки внаслідок відключення електрики відключається живлення базових станцій мобільних операторів, а тому зникає мобільний інтернет. Оскільки ризик відсутності електрики покладається на ту сторону, яка бере участь в режимі відеоконференції, просить відкласти розгляд справи.
Розглянувши заяву адвоката Реви С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.
Судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що 29 листопада 2022 року електронною поштою до Одеського апеляційного суду від адвоката Реви Д.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Однак ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року у задоволенні заяви адвоката Реви Д.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.
Колегія суддів доходить висновку, що адвокат Рева Д.С., заявляючи вказане клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, мав технічну можливість брати участь у судовому засіданні у такий спосіб.
Більш того, клопотання про відкладення судового засідання було направлено на електронну пошту раніше (28.11.2022р. о 18:23 год), ніж клопотання про проведення судового засіданні в режимі відеоконференції (28.11.2022р. о 18:29 год).
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Повне судове рішення виготовлено 12 грудня 2022 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду. 

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та зміну мотивування щодо відмови у задоволенні зустрічного позову.

Фактичні обставини справи.
На підставі матеріалів справи встановлено, що згідно із рішення виконавчого комітету Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області №503 від 16.10.1986р., готель, розташований на території бази відпочинку «Юбилейная» в районі с. Іллічівка, житловою площею 400 кв.м., будівлю каналізовану з опаленням, з гарячим та холодним водозабезпеченням, кухнею загального користування було зареєстровано як гуртожиток № 1 для робітників та службовців військової частини № НОМЕР_1 .
В 1987 році ОСОБА_1 як працюючій в пансіонаті сімейного відпочинку «Ювілейний» на посаді бібліотекаря, було надано у користування кімнату № НОМЕР_2 на території б/в «Ювілейний» (теперішня адреса: АДРЕСА_1 , житлове приміщення № 10 ). 
06 квітня 1987 року вона зареєструвалася за вказаною вище адресою, що підтверджується відміткою у її паспорті та довідкою Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області. 
27 січня 1992 року їй було видано посвідчення № НОМЕР_3 на право зайняття у гуртожитку жилої площі, а саме вказаного вище житлового приміщення № 10.
Згідно із рішення виконавчого комітету Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 83 від 30.05.2003 р., оздоровчому комплексу «Ювілейний» присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . 
Згідно із рішення виконавчого комітету Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 16 від 30.01.2009 р. об`єктам оздоровчому комплексу «Ювілейний» присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .
Згідно із технічного паспорта на зазначене житлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 50,3 кв.м., житлова площа 30,1 кв.м.
У 2016 та 2018 роках ОСОБА_1 зверталась із письмовою заявою до філії «Одеське управління військової торгівлі» з питань здійснення приватизації кімнати № 10 будівлі гуртожитку і їй було повідомлено, що філія не наділена повноваженнями щодо здійснення приватизації державного майна та надання для цього відповідних документів.
Відповідно до розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 11.07.2003р. № 459 за Державним підприємством Міністерства оборони України визнано право власності на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний», що знаходяться у АДРЕСА_1 . 
Відповідно до додатку до зазначеного вище розпорядження Овідіопольської РДА від 11.07.2003р. № 459, визначено перелік будівель та споруд оздоровчого комплексу «Ювілейний», на які визнаються право власності за Державним підприємством Міністерства оборони України:
1) літ. «А» - Адмінбудинок.
2) літ. «Б» - Лікувально-оздоровчий корпус.
3) літ. «В» - Будинок госпприміщень.
4) літ. «Д» - Склад ПММ.
5) літ. «Є» - Котельна.
6) літ. «Ж» - Туалет.
7) літ. «З» - Будинок для відпочинку.
8) літ. «І» - Будинок для відпочинку.
9) літ. «К» - Будинок для відпочинку.
10) літ. «Л» - Будинок для відпочинку.
11) літ. «М» - Будинок для відпочинку.
12) літ. «Н» - Будинок для відпочинку.
13) літ. «О» - Будинок для відпочинку.
14) літ. «П» - Будинок для відпочинку.
15) літ. «Р» - Будинок для відпочинку.
16) літ. «С» - Будинок для відпочинку.
17) літ. «Т» - Будинок для відпочинку.
18) літ. «У» - Будинок для відпочинку.
19) літ. «Ф» - Електрощитові.
20) літ. «Х» - Котедж для відпочинку.
21) літ. «Ч» - Прохідна.
22) літ. «Ш» - Баня.
23) літ. «Щ» - Туалет.
24) літ. «Е» - Умивальник.
25) літ. «Ю» - Кафе.
26) літ. «Я» - Медпункт.
27) літ. «Б?» - Ангар.
28) літ. «В?» - Будинок для відпочинку.
29) літ. «Г?» - Будинок для відпочинку.
30) літ. «Д?» - Будинок для відпочинку.
31) літ. «Є?» - Будинок для відпочинку.
32) літ. «Ж?» - Будинок для відпочинку.
33) літ. «З?» - Будинок для відпочинку.
34) літ. «І?» - Будинок для відпочинку.
35) літ. «К?» - Будинок для відпочинку.
36) літ. «Л?» - Ангар для човнів.
37) № 1 – спорудження.
На підставі вказаного розпорядження, 14.07.2003р. Молодіжненською сільською радою видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» (37 вищевказаних будівель та споруд), згідно якого право власності на нежитлові будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» визнано за державним підприємством Міністерства оборони України.
І як слідує із вищевказаного, гуртожиток, у якому знаходиться займане ОСОБА_1 житлове приміщення, не увійшов у власність Державного підприємства Міністерства оборони України.
Згідно наказу Міністра оборони України від 05.04.2007 р. № 125 «Про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», відбулась реорганізація ДП МОУ «Управління торгівлі Південного оперативного командування» шляхом приєднання до Концерну «Військторгсервіс» та визнання його правонаступником усіх майнових прав та обов`язків державного підприємства.
2000 році Державне підприємство Міністерства оборони України «Оздоровчий центр «Ювілейний» зверталось до Воєнного суду Одеського гарнізону із позовом до ОСОБА_1 та її дітей «про виселення із займаної житлової площі». 
Рішенням Воєнного суду Одеського гарнізону від 19 грудня 2000 року Державному підприємству Міністерства оборони України «Оздоровчий центр «Ювілейний» було повністю відмовлено у задоволенні цього позову. 
Ухвалою Воєнного суду Південного регіону України від 17 квітня 2001 року за касаційною скаргою ДП МОУ «Оздоровчий центр «Ювілейний» було переглянуто вказане вище рішення Воєнного суду Одеського гарнізону та касаційну скаргу позивача – було залишено без задоволення, а рішення Воєнного суду Одеського гарнізону від 19.12.2000 р. – залишено без змін.
Рішенням Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 424–V від 17.08.2004 р., було надано право власності Фонду Державного Майна України, регіонального відділення по Одеській області на частину майна, що складає 73/5000 «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» за адресою: с. Молодіжне, вул. Набережна № 6-а.
09.09.2004р. Молодіжненською сільською радою Овідіопольського району, Фонду Державного Майна України, регіонального відділення по Одеській області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на 73/5000 частки нежитлових будівель та споруд «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» за адресою: АДРЕСА_1 .
21.09.2004р. Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації було здійснено реєстрацію права власності Фонду Державного Майна України, регіонального відділення по Одеській області на 73/5000 частки нежитлових будівель та споруд «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» за адресою: АДРЕСА_1 .
25.03.2005р. регіональне відділення Фонду Державного Майна України по Одеській області продало Товариству з обмеженою відповідальністю «Саймон» 73/5000 частини нежитлових будівель та споруд «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу державного майна об`єкта соціальної сфери шляхом продажу на аукціоні, який посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Рєкою Л.А. і зареєстрований в реєстрі за № 520.
Згідно цього договору у власність ТОВ «Саймон» перейшли наступні споруди:
1) літ. «Ш» - Баня.
2) літ. «Е» - Умивальник.
3) літ. «Ю» - Кафе.
4) літ. «Я» - Медпункт.
5) літ. «В?» - Будинок для відпочинку.
6) літ. «К?» - Будинок для відпочинку.
7) літ. «І?» - Будинок для відпочинку.
8) літ. «З?» - Будинок для відпочинку.
9) літ. «Ж?» - Будинок для відпочинку.
10) літ. «Є?» - Будинок для відпочинку.
11) літ. «Д?» - Будинок для відпочинку.
12) літ. «Г?» - Будинок для відпочинку.
13) № 1 – спорудження.
14) № 1 – спорудження.
15) № 1 – спорудження.
16) літ. «Щ» - Туалет.
17) літ. «В» - Будинок госпприміщень.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .
Так, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою за первісним позовом доведено, що вона добросовісно заволоділа вказаним вище житловим приміщенням і продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном більше десяти років, а позивачем за зустрічним позовом не надано належних та обґрунтованих доказів, що підтверджують право власності на гуртожиток, в якому знаходиться займане ОСОБА_1 житлове приміщення, і відповідно не має правових підстав для виселення її із цього приміщення.
Однак повністю із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно із рішення виконавчого комітету Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області №503 від 16.10.1986р., готель, розташований на території бази відпочинку «Юбилейная» в районі с. Іллічівка, житловою площею 400 кв.м., будівлю каналізовану з опаленням, з гарячим та холодним водозабезпеченням, кухнею загального користування було зареєстровано як гуртожиток № 1 для робітників та службовців військової частини № НОМЕР_1 .
В 1987 році ОСОБА_1 , як працюючій в пансіонаті сімейного відпочинку «Ювілейний» на посаді бібліотекаря, було надано у користування кімнату № НОМЕР_2 на території б/в «Ювілейний» (теперішня адреса: АДРЕСА_1 , житлове приміщення № 10 ). 
06 квітня 1987 року вона зареєструвалася за вказаною вище адресою, що підтверджується відміткою у її паспорті та довідкою Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області. 
27 січня 1992 року їй було видано посвідчення № НОМЕР_3 на право зайняття у гуртожитку жилої площі, а саме вказаного вище житлового приміщення № 10.
Таким чином, ОСОБА_1 отримала у користування вказане житлове приміщення на підставі відповідних організаційно-розпорядчих документів, тобто володіла майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Щодо зустрічних позовних вимог філії «Південна» Концерну «Віськторгсервіс».
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
У п.п. 97, 98 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справа № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181 цс 18, зазначено, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Конституція України у ч.З ст.47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
За змістом ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення ст.8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у П.2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (KRYVITSKAAND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Місцем проживання особи є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає (ст.З Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»),
Це житло є її постійним місцем проживання, іншого житла ні на праві користування, ні на праві власності у відповідача не має. І докази на спростування цього відсутні.
Оскільки, ОСОБА_1 вселилась у спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку в 1987 році, постійно проживає, не має іншого житла на момент подання позову про виселення і на даний час, є підстави стверджувати, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена квартира є його «житлом» у розумінні ст.8 Конвенції.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYYv. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача з квартири, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у п.2 ст.8 Конвенції.
«Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві...» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідача із квартири без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні п.2 ст.8 Конвенції.
Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA ANDKRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Отож, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення особи із житлового приміщення, в якому вона проживає, за відсутності у неї іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою ст. 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. ... Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
Стосовно виселення тимчасових жильців, то відповідно до положень ст.98 ЖК України наймач жилого приміщення може дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в його користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), які на вимогу наймача зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у п.2 ст.8 Конвенції.
Крім того, за змістом п.2 ст.8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою... Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції...» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §44 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року; «Зехентнер проти Австрії» («Zehentnerv. Austria»), заява № 20082/02, § 56).
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (касаційне провадження № 14-64цс20)
Згідно із частиною другої статті 416 ЦПК України та частиною першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відтак, навіть якщо позивач діє з метою задоволення своїх інтересів, а відповідач втратив право користування цим приміщенням, то пропорційність цій меті виселення відповідача, наявність в якого іншого житла суд першої інстанції не встановив, без надання іншого житлового приміщення викликає обґрунтовані сумніви.
Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч.2 ст.З Конституції України), суд встановив, що позов про виселення відповідача із займаного ним житла є не виправданим втручанням в приватну сферу особи, порушує його права на повагу до житла, передбачених ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необгрунтованим.
Такого висновку, суд дійшов врахувавши, що держава, яка взяла на себе Конституційний обов`язок охороняти право на житло особи, не може порушити таке право одного громадянина, який користується таким житлом більше 30 років на законній підставі.

Щодо інших доводів апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Концерну «Віськторгсервіс`задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року скасувати.
Постановити у справі нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до філії «Південна» Концерну «Віськторгсервіс», Концерну «Віськторгсервіс», Міністерство оборони України, третя особа – Молодіжненська сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про визнання права власності за набувальною давністю на житлове приміщення відмовити.
Змінити рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, виклавши мотивування у редакції цієї постанови.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий                                                                Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                               А.І. Дришлюк