Справа № 938/582/21 
Провадження № 22-ц/4808/102/23
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В. 
Суддя-доповідач Мальцева 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.,  
суддів Баркова В.М., Луганської В.М., 
секретар Петрів Д.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Малетина Андрія Ярославовича на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Верховинська селищна ради Верховинського району Івано-Франківської області про встановлення земельного сервітуту, 

              в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту. Обґрунтувала його тим, що вона є власником земельної ділянки, яка розташована в смт.Верховина Івано-Франківської області та є суміжною із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 .
У зв`язку із тим, що в  ОСОБА_1  немає можливості проїхати до своєї земельної ділянки, вона неодноразово зверталась до Верховинської селищної ради із заявами щодо вирішення питання під`їзної дороги. У відповідь отримала інформацію, що всі сусідні земельні ділянки, з якими межує належна їй земельна ділянка, перебувають у приватній власності певних громадян, а прохід, яким вона користувалась декілька років, знаходиться у приватній власності ОСОБА_3 , однак у відомостях з державного земельного кадастру про земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 , відсутні обмеження щодо права проходу чи проїзду до її земельної ділянки, тому їй рекомендовано встановити договір сервітуту, у разі недосягнення домовленості вирішити це питання в судовому порядку.
Позивач зверталася до відповідача з вимогою про встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту площею 0,0212га, однак відповідь не отримала, тому звернулася із даним позовом до суду.
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила встановити безоплатний, безстроковий, безособовий земельний сервітут, площею 0,0212 га (координати поворотних точок меж частини земельної ділянки, на яку поширюється сервітут: 1) Х-5327919.97, Y-1400491.67; 2) Х-5327916.95, Y-1400491.31; 3) Х-5327916.38, Y-1400419.27; 4) Х-5327916.38, Y-1400418.22) на земельній ділянці, кадастровий номер 2620855100:02:003:0223, що знаходиться в смт Верховина Івано-Франківської області та належить на праві власності ОСОБА_2 для проходу та проїзду транспортними засобами до власної земельної ділянки, кадастровий номер 2620855100:02:003:0443, що знаходиться в смт. Верховина Івано-Франківської області. 

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник позивача – адвокат Малетин А.Я. просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом порушені норми процесуального права під час оцінки доказів. Так, позивачем належно підтверджено, що вона протягом десяти років користувалася проходом до своєї земельної ділянки через ділянку, що належала ОСОБА_3 . Такий порядок користування суміжними земельними ділянками складався протягом років. На даний час прохід входить у склад земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 . В документах позивача також не міститься жодних зазначень існуючого проходу, що змусило її звернутися до суду. 
Висновок суду про відсутність доказів не відповідає обставинам справи. Позивач надала суду схему земельних ділянок для встановлення договору сервітуту, виконану інженером землевпорядником, та каталог координат - необхідних поворотних точок. Відповідачем такі докази не спростовані. 
Судом порушена таємниця нарадчої кімнати, оскільки до ухвалення рішення суд визнав надані нею докази неналежними і недостатніми, про що свідчить роз`яснення суду під час розгляду справи про право проведення судової експертизи. Отже, судом позиція за результатом розгляду спору була висловлена заздалегідь. 

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав висновки суду, який, на його думку, правильно відмовив в позові за недоведеністю. Просив залишити скаргу без задоволення, оскаржене судове рішення – без змін. 
Позивач, її представник до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник третьої особи Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області до суду не явився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі. 

Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача і третьої особи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Крім того, представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі. 

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Тугай І.М., який заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені у постановах Верховного Суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.52) і земельної ділянки площею 0,1409га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в смт. Верховина, Верховинського району, Івано-Франківської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 07.06.2012 року (т.1 а.с. 6).

Відповідно до плану меж земельної ділянки (т.1 а.с.6, зворот), вказана земельна ділянка межує: від А до Б із земельною ділянкою ОСОБА_4 ; від Б до В із землями запасу Верховинської селищної ради; від В до Г із земельною ділянкою ОСОБА_5 ; від Г до А із земельною ділянкою ОСОБА_6 .
У висновку про наявність обмеження на використання земельної ділянки від 14.11.2011 відділу містобудування та архітектури Верховинської районної державної адміністрації в ході обстеження земельної ділянки пл. 0,1409га, яка знаходиться в смт. Верховина, присілок Безвідне, Верховинського району, Івано-Франківської області, встановлено, що на кадастровому плані не визначено під`їзд до земельної ділянки. (т.1 а.с.94)
З інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 25.06.2021, вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 1,4193га, кадастровий №2620855100:02:003:0223, із цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в смт. Верховина, Верховинського району, Івано-Франківської області. Право власності на вказану земельну ділянку, набуто відповідачем на підставі договору дарування земельної ділянки, який зареєстровано 23.08.2018 за №1338 (т.1 а.с.7)

Рішенням Верховинської селищної ради від 20.06.2008 року було затверджено попередньому власнику земельної ділянки відповідача – ОСОБА_4 - технічну документацію по передачі земельної ділянки у приватну власність загальною площею 1,5693га., яка знаходиться у АДРЕСА_2 , в тому числі 0,15га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 1,4193га. для ведення особистого селянського господарства та передано безоплатно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,5693га., яка знаходиться в смт Верховина, в тому числі 0,15га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 1,4193га для ведення особистого селянського господарства. (т.1 а.с.114) Обмежень і обтяжень по земельній ділянці не встановлено.( т.1 а.с. 116). 
Згідно з кадастровим планом вказаної земельної ділянки відповідача, площею 1,4193га, кадастровий №2620855100:02:003:0223, вона межує: від А до Б із землями сільради (пасовище); від Б до В із землями ОСОБА_4 ; від В до Г із земельною ділянкою ОСОБА_7 ; від Г до Д із земельною ділянкою ОСОБА_8 ; від Д до Е із землями загального користування(дорога); від Є до Ж із землями ОСОБА_9 ; від Ж до З із землями сільради; від З до А районний лісгосп. (т.1 а.с.119). В акті обстеження, встановлення межових знаків та погодження меж земельної ділянки від 10.03.2008р., який підписаний суміжними землекористувачами, зазначено, що заяви власників та землекористувачів сусідніх земельних ділянок відсутні.
В акті обстеження земельної ділянки позивача від 14.11.2019, складеного комісією селищної ради було встановлено, що на земельній ділянці ОСОБА_2 відсутнє право проходу чи проїзду по цій земельній ділянці. Комісією рекомендовано ОСОБА_10 , яка на той час проживала в житловому будинку та не була його власником, облаштувати стежку із іншої сторони за згодою сусідніх землекористувачів. (т.1 а.с.226)
10.12.2019р. Верховинська селищна рада повідомила ОСОБА_10 , жительку будинку АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 , жительку будинку АДРЕСА_3 , що за результатами виходу комісії на місцевість встановлено, що прохід яким вона користується декілька років, знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 , і у нього відсутні обмеження щодо права проходу чи проїзду до її земельної ділянки. Також зазначено, що оскільки у державному акті ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку в описі меж не вказано із якої сторони повинен проходити під`їзд чи прохід, слід встановити договір сервітуту чи в разі незгоди встановити сервітут за рішенням суду. (т.1 а.с.7)
01.10.2020р. Верховинська селищна рада, надаючи відповідь на звернення позивача щодо вирішення питання під`їзду до її земельної ділянки, вказала, що всі сусідні земельні ділянки, з якими вона межує по даній території знаходяться у приватній власності певних громадян. У її державному акті на право власності на заїзд згідно опису меж не вказано. Рекомендувала встановити земельний сервітут, чи у разі недосягнення згоди із власником іншої земельної ділянки вирішити відповідне питання в судовому порядку. (т.1 а.с.8)
В матеріалах справи є підтвердження письмового звернення позивача до відповідача з вимаганням встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту площею 0,0212га. на умовах визначених договором, (т.1 а.с.9,13-14)
В позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що відповідь вона не отримала, тому звернулася з таким позовом до суду. Просила встановити земельний сервітут згідно зі схемою розміщення земельних ділянок для встановлення договору сервітуту на частину земельної ділянки в смт.Верховина, М1:1000, виконаною сертифікованим інженером землевпорядником ОСОБА_11 ( т.1 а.с. 14). 
Суд керувався наступними нормами права. 
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).
Статтею 401 Цивільного кодексу України, визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб,які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Згідно із ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою,яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Частиною 3 ст.402 ЦК України передбачено, що у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Відповідно до ч.5,7 ст. 403 ЦК України, сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.
Особливості користування чужою земельною ділянкою визначені ст. 404 ЦК України.
Зокрема, відповідно до положень ст. 404 ЦК України, законодавець визначив, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо.
Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
Відповідно до положень ст. 98 Земельного кодексу України, законодавець визначив, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.
Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Статтею 99 Земельного кодексу України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); право прогону худоби по наявному шляху .
Відповідно до ч.1 ст. 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Пленум Верховного суду України у постанові від 16.04.2004 №7 « Про практику застосування судами земельного законодавства  при розгляді цивільних справ» , зазначив, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Аналізуючи наведені положення законодавства, що регулюють питання встановлення земельного сервітуту, особа, яка звертається до суду із позовом повинна зокрема довести такі обставини: для задоволення яких потреб необхідний такий сервітуту, що такі потреби не можуть бути задоволені іншим способом, без встановлення сервітуту; обґрунтувати площу і межі чужої земельної ділянки, встановлення сервітуту на яку вимагає позивач; довести, що запропонований земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.
Встановивши обставини справи і проаналізувавши надані позивачем докази, суд прийшов до висновку, що позивач не довела своїх вимог. 
Позивач вказала, що в неї немає можливості дістатися до своєї земельної ділянки, оскільки вона оточена земельними ділянками, що перебувають у власності інших осіб. Разом з тим, стверджувала, що в неї немає іншого способу користуватися своє землею, ніж через земельну ділянку відповідача. 
Однак надані нею письмові доказі не містять жодних відомостей про те, що земельний сервітут повинен проходити саме через земельну ділянку, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , а не через інші землі, і що такий порядок проходу склався протягом тривалого часу. Не доведені також істотні обставини, в яких межах та розмірах слід встановити такий сервітут. Крім того, схема можливого розташування проходу, який має бути забезпечений договором безоплатного сервітуту, не містить ніякого обґрунтування, чому саме такий варіант пропонує позивач для обладнання їй проїзду через земельну ділянку відповідача. Не наведено жодних мотивованих аргументів, чому такий варіант є єдиним можливим та найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут, чи є він технічно можливим. Не надано результатів обстеження земельної ділянки відповідача. Зі схеми неможливо встановити обставини, з якою метою позивач просить встановити саме таких варіант земельного сервітуту – не відображена земельна ділянка позивача, суміжні ділянки, будівлі, існуючі фактичні проходи, або інше. 
Під час апеляційного перегляду справи представник відповідача пояснив, що позивач має підхід до власного будинку, але він є незручним. 
В суді першої інстанції судом роз`яснювалося позивачу право заявити перед судом клопотання про призначення у справі земельно-технічної експертизи на предмет встановлення, яким саме повинен бути сервітут, його межі, розміри, тощо. Позивач самостійно достатніх даних, які б підтверджували обґрунтованість обраного ним варіанту земельного сервітуту, як вимагає норма статті 98 ЗК України, не надав, відповідного клопотання про проведення земельно-технічної експертизи не подавав.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Враховуючи положення процесуального закону, неможливо погодитися із доводами апеляційної скарги про те, що суд порушив таємницю нарадчої кімнати, оскільки правомірно роз`яснив стороні наслідки не вчинення певних процесуальних дій, які можуть бути необхідними для розв`язання спору, тому що зобов`язаний сприяти учасникам процесу в реалізації їх прав. 
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно з правилами ч.1 ст.81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів, перевіривши справу, вважає, що висновок суду про відмову в позові за недоведеністю вимог про встановлення земельного сервітуту, є правильним. 

Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі позивач не спростував висновок суду, а по суті виразив незгоду із рішенням без будь-якого правового обґрунтування. 

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам позовних вимог, які суд перевіряв в суді під час розгляду справи, дав їм мотивовану оцінку. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Малетина Андрія Ярославовича залишити без задоволення. 
Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 13 лютого 2023 року. 

Судді                                                                Є.Є.Мальцева

В.М. Барков 

В.М. Луганська