ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2023 року	Львів	Справа № 380/12512/22 пров. № А/857/18201/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року (головуючого судді Желік О.М., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі №380/12512/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09.09.2022 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в якому просить визнати порушення його права на інформацію відповідачем, а саме: надання не повної інформації на запит від 23.07.2022, який був в описі листа АТ «Укрпошта» № 4900810658954 під номером 2; порушення права на своєчасність отримання запитуваної інформації згідно запиту від 23.07.2022, який був в описі листа АТ «Укрпошта» № 4900810658954 під номером 2.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року задоволено позов повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Держгеокадастру у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає, що лист відповідача від 01.08.2022 № ПІ-81/0-90/0/63-22 містить інформацію щодо документів, складених за результатами проведених перевірок із зазначенням дат і номерів складання таких документів. Зазначає, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження, однак судом першої інстанції прийнято рішення 08.12.2022, тобто не дотримано строк розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду клопотання в якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2023 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 23.07.2022 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із запитом в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», у якому просив надати йому таку інформацію: 1) повідомити дати (або періоди) всіх проведених планових і позапланових перевірок (в тому числі перевірок виконання попередньо наданих приписів) щодо законності використання земельної ділянки з кадастровим номером 4623610100:02:001:2848 (адреса АДРЕСА_1 ) за період з початку 2018 року по 2022 рік; 2) повідомити дати та номери наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області згідно яких організовано зазначені планові та позапланові перевірки щодо законності використання земельної ділянки з кадастровим номером 4623610100:02:001:2848 (адреса АДРЕСА_1 ). Якщо за результатами таких перевірок були вручені приписи щодо усунення порушень земельного законодавства, просив зазначити дати та реєстраційні номери таких приписів. Відповідь просив надати на електронну адресу, яка вказана у запиті.
Листом від 01.08.2022 № ПІ-81/0-90/0/63-22 відповідач повідомив позивача про те, що перевірки вищевказаної земельної ділянки проведено відповідачем відповідно до наказів від 10.05.2018 № 373-ДК та від 05.11.2020 № 526-ДК. За результатами проведено заходу нагляду (контролю) з додержання вимог земельного законодавства складено відповідні процесуальні документи та надано припис від 27.11.2021 № 526-ДК/0166Пр/03/01/20. Також зазначив, що відповідно до наказу від 22.04.2021 № 183-ДК проведено повторно перевірку щодо виконання вимог припису від 27.11.2021 № 526-ДК/0166Пр/03/01/20, за результатами якої надано повторний припис від 28.04.2021 № 183-ДК/0066Пр/03/01/21.
Позивач вважаючи, що Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області порушено вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» оскільки надано неповну відповідь на його запит, відтак він звернувся до суду із цим позовом.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939-VI), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до статті 5 Закону № 2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно із статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
Відповідно до статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача (частини 1-3 статті 19 Закону № 2939-VI).
За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частини 2-4 статті 20 Закону № 2939-VI).
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (частина 3 статті 22 Закону № 2939-VI).
Відповідно до частин 1, 2 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Частиною 1 статті 23 Закону № 2939-VI визначено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Водночас, відповідно до положень частини 1 статті 24 Закону №2939-VI, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.
Із матеріалів справи судом встановлено, що скерований ОСОБА_1 запит на отримання публічної інформації від 23.07.2022 стосувався інформації, яка за своїм характером є публічною, що також не заперечується відповідачем.
Запит на отримання публічної інформації від 23.07.2022 позивач надіслав на адресу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області 23.07.2022, який надійшов на адресу відповідача 26.07.2022 та зареєстрований за № ПІ-81/0/4-2281 від 26.07.2022.
За результатами розгляду запиту позивача на отримання публічної інформації відповідачем надано відповідь від 01.08.2022 № ПІ-81/0-90/0/63-22 якою повідомив позивача про те, що перевірки вищевказаної земельної ділянки проведено відповідачем відповідно до наказів від 10.0.52018 № 373-ДК та від 05.11.2020 № 526-ДК. За результатами проведено заходу нагляду (контролю) з додержання вимог земельного законодавства складено відповідні процесуальні документи та надано припис від 27.11.2021 № 526-ДК/0166Пр/03/01/20. Також зазначив, що відповідно до наказу від 22.04.2021 № 183-ДК проведено повторно перевірку щодо виконання вимог припису від 27.11.2021 № 526-ДК/0166Пр/03/01/20, за результатами якої надано повторний припис від 28.04.2021 № 183-ДК/0066Пр/03/01/21.
Відповідач вказує, що на підставі наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності» від 10.05.2018 № 373-ДК, від 11.07.2018 № 565-ДК, від 05.11.2018 № 526-ДК, від 22.04.2021 № 183-ДК відповідачем проведено перевірки зазначеної у запиті позивача земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неповноти відповіді відповідача на запит на отримання публічної інформації позивача, оскільки не зазначено дати періодів проведених перевірок про які вказує відповідач, а тому в силу частини 2 статті 22 Закону № 2939-VI така відповідь вважається неправомірною відмовою в наданні повної інформації.
З огляду на вищевикладене суд вважає належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, прийняття судом рішення про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо недотримання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» під час надання ОСОБА_1 інформації на його запит від 23.07.2022 та зобов`язання відповідача у визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» порядку та строки розглянути запит ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 23.07.2022.
Згідно із частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Щодо доводів апелянта, що ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження, однак судом першої інстанції прийнято рішення 08.12.2022, тобто не дотримано строк розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, то колегія суддів враховує наступне.
Поняття адміністративної справи незначної складності (малозначної справи) міститься у пункті 20 частини 1 статті 4 КАС України, відповідно до якого адміністративною справою незначної складності є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Частиною 6 статті 12 КАС України визначено перелік справ незначної складності. Відповідно до пункту 10 вказаної норми справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини 1 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За частиною 2 статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з частиною 3 статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 
Стаття 258 КАС України вказує, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції у вказаному допущено порушення процесуальних норм, однак таке порушення не вплинули на правильність прийнятого рішення у даній справі, що у відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 317 КАС України не є підставою для скасування або зміни оскарженого рішення суду. 
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2022 року у справі №380/12512/22 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк

Повний текст постанови складено 16.03.2023