ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

15 березня 2023 року                                                                                     Справа № 918/549/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. ,  суддя Олексюк Г.Є. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"
на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022
(ухвалене о 17:31 год. у м. Рівному, повний текст складено 23.12.2022)
у справі № 918/549/22 (суддя Бережнюк В.В.)
за первісним позовом Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд"
про стягнення 147 607 грн 12 коп. штрафу та пені
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд"
до Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція"
про стягнення 18 469 грн 77 коп.

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" про стягнення 147 607 грн 12 коп., з яких 69 823 грн 52 коп. штрафу та 77 783 грн 60 коп. пені.
Позові вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов Договору поставки №53-122-01-21-10421 від 26.02.2021 в частині несвоєчасної поставки товару позивачу.  

Товариство з обмеженою відповідальністю "Леніон Трейд" подало зустрічний позов до Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція", у якому позивач за зустрічним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом 18 469 грн 77 коп. з яких 5 729 грн 20 коп. інфляційних втрат, 3 554 грн 18 коп. 3 % річних, 9 186 грн 39 коп. пені, 2 481 грн судового збору та витрати на оплату послуг адвоката.
Зустрічний позов обґрунтовано порушенням відповідачем за зустрічним позовом своїх обов`язків, визначених Договором поставки № 53-122-01-21-10421 від 26.02.2021 в частині оплати за отриманий товар. Тому, ТОВ "Леніон Трейд" було нараховано пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 у справі №918/549/22 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на користь Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" - 38 891 грн 80 коп. пені, 34 911 грн 76 коп. - штрафу та 2 481 грн судового збору. Відмовлено в задоволенні первісного позову в частині стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на користь Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" - 38 891 грн 80 коп. пені, 34 911 грн 76 коп. - штрафу.
Зустрічний позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" - 5 729 грн 20 коп. інфляційних втрат, 3 109 грн 84 коп. 3% річних, 1 187 грн 41 коп. судового збору. Відмовлено в задоволенні зустрічного позову в частині стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" 9 186 грн 39 коп. пені та 444 грн 34 коп. 3% річних.
Проведено в порядку ч. 11 ст. 238 ГПК України зустрічне зарахування стягнутих грошових сум та стягнуто різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму - Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція", а саме: - зараховано 5 729 грн 20 коп. інфляційних втрат та 3 109 грн 84 коп. 3% річних належних до стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" в рахунок сплати Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" - 8 839 грн 04 коп. пені (із загальної суми пені 38 891 грн 80 коп.); - зараховано 1 187 грн 41 коп. судового збору належного до стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" в рахунок сплати Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція"                    1 187 грн 41 коп. (із загальної суми 2 481 грн судового збору).
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що 26.02.2021 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовник) та Товариством з обмеженою відаовідальністю "Легіон Трейд" (постачальник) було укладено Договір поставки №53-122-01-21-10421, відповідно до предмету якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника певну продукцію, а замовник, в свою чергу зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до договору).
Суд встановив, що на виконання умов договору, позивач поставив відповідачу продукцію на суму 323 988 грн 60 коп. яка була проведена у межах встановлених строків. В той же час, частину продукції постачальник поставив з порушенням встановленого Договором строку, а тому суд дійшов висновку, що позивач за первісним позовом, на підставі п. 9.1. Договору поставки №53-122-01-21-10421, правомірно нарахував постачальнику 77 783 грн 60 коп. пені та 69 823 грн 52 коп. штрафу.
В той же час, суд першої інстанції користуючись правом передбаченим ст. 551 ЦК України та ст. 233 Господарського кодексу України, зменшив розмір пені та штрафу на 50%.
Таким чином, суд частково задовольнив первісний позов.
Щодо зустрічного позову, то суд вказав, що такі вимоги, в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими, однак, з огляду на допущені помилки в розрахунку їх розміру, суд частково задовольнив зустрічний позов в цій частині.
Відносно стягнення з Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція пені, суд першої інстанції вказав, що умовами укладеного між сторонами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію.
Тому, суд дійшов висновку, що в частині нарахованої пені у сумі 9 186 грн 39 коп. слід відмовити у зв`язку з безпідставністю.
Також, суд в порядку ч. 11 ст. 238 ГПК України провів зустрічне зарахування стягнутих грошових сум та стягнув різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 509, 526, 530, 549, 551, 612, 625, 626, 627, 628, 655, 692, 712 ЦК України,    ст. ст. 179, 193, 216, 230, 231, 233, 265 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань". 

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 у справі №918/549/22 скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову в частині стягнення 38 891 грн 80 коп. пені,           34 911 грн 76 коп. - штрафу. та в частині задоволення зустрічного позову. Ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволені зустрічного позову відмовити.
Обґрунтовуючи вимоги свої вимоги, скаржник вказує таке.
Аргументація рішення про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 % у зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявності збитків є таким, що порушує права та законні інтереси позивача за первісним позовом.
Законодавство не містить норм, які б встановлювали, що звернення з позовною вимогою про стягнення штрафних санкцій є можливим лише за умови наявності збитків чи що позовна вимога про стягнення неустойки прямо залежить від наявності та розміру збитків.
Вважає, що відповідачем належним чином не підтверджено настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що мали вплив на виконання умов договору.
В основу аргументації клопотання відповідача за первісним позовом про зменшення розміру штрафних санкцій на 90 % покладено прострочення обов`язку вчасно оплати за отриману продукцію, наявність форс-мажорних обставин зумовлених епідемією коронавірусу, відсутність доказів понесення позивачем збитків.
Суд першої інстанції неповно та не всебічно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доказам, та належної оцінки клопотанню про зменшення нарахованих сум пені та штрафу, що мало наслідком безпідставне зменшення нарахованих штрафних санкцій на 50%.
Щодо зустрічного позову, вказує, що у зв`язку з початком збройної агресії російської федерації 24.02.2022 законодавцем прийнято ряд нормативних актів, які направлені на унеможливлення отримання грошових коштів агресором та особами, які пов`язані з агресором. У тому числі до таких документів належить постанова Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022. Відповідно до пункту 1 вказаної постанови встановлено, що для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією російської федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (особи, пов`язані з державою-агресором.
У матеріалах справи містяться підтвердження того, факту, що предметом поставки за договором є продукція виробником якої є підприємство російської федерації (специфікація 1 до договору поставки, видаткова накладна № 137 від 31.03.2021 та № 353 від 30.06.2021). Як наслідок стягнення інфляційних втрат та 3 % річних не підлягало задоволенню.
За наведеного, скаржник вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що в результаті нівелює мету існування неустойки як відповідальності за порушення зобов`язання, та порушенням норм процесуального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" у відзиві зазначає, що оскаржуване рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2023 у справі №918/549/22 є законним, обґрунтованим та таким, що ухвалене з повним з`ясуванням всіх обставин справи, з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, з таких підстав.
Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" керуючись ст. 231 ГК України, подано до суду клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені, та штрафу). В обґрунтування заявленого клопотання, зокрема було зазначено, що зважаючи на ступінь виконання ДП "НАЕК "Енергоатом" від імені якого діє ВП "Рівненська атомна електрична станція" своїх зобов`язань за спірним договором (порушення строків оплати за поставлений товар), а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного ТОВ «Легіон Трейд» порушення зобов`язань у спірних правовідносинах, є підстави для зменшення розміру заявлених штрафних санкцій у вигляді пені та штрафу, що стане оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін. 
Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що є підстави для зменшення розміру пені та штрафу на 50%.
Місцевий господарський суд правомірно частково задовольнив зустрічний позов, а посилання в апеляційній скарзі на п. 1 постанови КМУ №187 від 03.03.2022, як на підставу для скасування рішення в частині задоволення зустрічного позову не заслуговують на увагу, оскільки: позивач за первісним позовом підписав договір поставки, відповідно сторонами узгоджено кількість, ціну, асортимент, походження товару країни виробника, що передбачені в специфікації №1 до договору; договір поставки, поставка товару та оплата за поставлений товар, були в 2021 році, до початку військової агресії; Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" не є юридичною особою, пов`язаною з державою-агресором, не є юридичною особою, яка створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації. Також, кінцевим бенефіціарним власником, членами/учасниками, які має частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд", є громадяни України.
Враховуючи вищенаведене, на думку Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд", за результатами розгляду спору та з`ясування всіх обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції дійшов правмірного, обґрунтованого та законного висновку, про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів, та відповідно ухвалив законне рішення від 21.12.2022.
Також, відповідач за зустрічним позовом вказує про наявність витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4 000 грн.
За наведеного просить залишити рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 у справі №918/549/22 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та стягнути з позивача за первісним позовом 4 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 26.02.2021 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (замовник) та Товариством з обмеженою відаовідальністю "Легіон Трейд" (постачальник) було укладено Договір поставки №53-122-01-21-10421 (далі – Договір; т. 1, а. с. 5-6), відповідно до предмету якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність замовника певну продукцію , а замовник, в свою чергу зобов`язується оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до Договору).
Згідно з умовами пункту 2.2. Договору, загальна сума договору (вартість продукції) становить 1 339 378 грн 10 коп.
В п. 3.1 Договору сторонами погоджено, що продукція поставляється постачальником в строк по 06.03.2021. Продукція поставляється постачальником на умовах DDP згідно "Інкотермс-2010". Місце поставки та Вантажоодержувач - 34400, м. Вараш, склад Рівненського відділення ВП "Складське господарство" ДП "НАЕК" "Енергоатом". 
Пунктом 4.2. Договору визначено, що якість та комплектність продукції повинна відповідати умовам договору, технічній специфікації (додаток 2 до Договору).
Згідно із п. 6.1. Договору  оплата за поставлену якісну продукцію здійснюється замовником за умови реєстрації постачальником податкової накладної у ЄРПН, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 45 календарних днів з дати оформлення ярлика на придатну продукцію згідно СОУ НАЕК 038:2017 "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС". Початок перебігу строку оплати починається з дня, наступного за днем оформлення ярлика на придатну продукцію.
Відповідно до пункту 6.2. Договору, про дату оформлення ярлика на придатну продукцію замовник письмово повідомляє постачальника не пізніше 5 робочих днів з дати оформлення ярлика.
Згідно з умовами пункту 8.1. Договору, приймання продукції за кількістю та якістю (вхідний контроль) здійснюється відповідно до вимог Стандарту Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом": "Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС" СОУ НАЕК 038:2017, при наявності товарно-супровідних документів передбачених пунктом 8.2. даного Договору.
Згідно з положеннями пункту 8.3. Договору, успішне проходження продукцією вхідного контролю (ВК-1) (ВК-2) підтверджується відповідним актом та ярликом на придатну продукцію згідно Стандарту Державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" Управління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для АЕС" СОУ НАЕК 038:2017.
Відповідно до п. 8.4. Договору сторони погодили, що датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної вантажоодержувачем.
Пунктом 9.1. Договору передбачено обов`язок Постачальника сплатити Замовнику пеню у розмірі 0,1 % від суми непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочки, а за прострочку поставки на строк понад тридцять днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми непоставленого товару.
Відповідно до п. 12.1. Договору, Договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та скріплений печатками (для контрагентів які застосовують печатку). Строк дії даного договору - по 31.12.2021, а в частині виконання гарантійних зобов`язань Постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків. 
На виконання умов договору, позивач поставив відповідачу продукцію на суму 323 988 грн 60 коп., що підтверджується видатковою накладною № 87 від 26.02.2021. Така поставка була проведена у межах встановлених Договором строків (т. 1, а. с. 66).
Ярлики на придатну продукцію оформлені 10.03.2021 № 1-4, 5-6 та 16.03.2021 № 1-4, 5-7 (т. 1, а. с. 56-58).
Поставка продукції за договором на суму 2 818 грн 02 коп. відбулася 01.04.2021, що засвідчено у видатковій накладній № 138 від 31.03.2021 (т. 1, а. с. 67), як наслідок прострочення поставки тривало з 09.03.2021 по 31.03.2021.
Ярлик на придатну продукцію оформлений 07.04.2021 № 1-4, 5-45 (т. 1, а. с. 59).
Поставка продукції за договором на суму 199 487 грн 40 коп. відбулася 30.04.2021, що засвідчено у видатковій накладній № 198 від 29.04.2021 (т. 1, а. с. 68), як наслідок прострочення поставки тривало з 09.03.2021 по 29.04.2021.
Ярлики на придатну продукцію оформлені 13.05.2021 № 1-4, 5-66 та 19.05.2021 № 1-4, 5-67 (т. 1, а. с. 60-61).
Поставка продукції за договором на суму 788 751 грн 60 коп. відбулася 01.06.2021, що засвідчено у видатковій накладній № 259 від 31.05.2021 (т. 1, а. с. 69), як наслідок прострочення поставки тривало з 09.03.2021 по 31.05.2021.
Ярлики на придатну продукцію оформлені 08.06.2021 № 1-4, 5-90 та 16.06.2021 № 1-4, 5-91 (т. 1, а. с. 62-64).
Поставка продукції за договором на суму 9 240 грн відбулася 05.07.2021, що засвідчено у видатковій накладній № 352 від 30.06.2021 (т. 1, а. с. 70), як наслідок прострочення поставки тривало з 09.03.2021 по 04.07.2021.
Ярлик на придатну продукцію оформлений 07.07.2021 № 1-4, 5-108 (т. 1, а. с. 65). 
Замовник здійснив повний розрахунок за поставлений товар, однак із порушенням терміну, встановленого п. 6.1. Договору, що підтверджується платіжними дорученнями: № 5142 від 17.05.2021 на суму 64 596 грн; № 5124 від 17.05.2021 на суму 75 000 грн; № 6289 від 25.06.2021 на суму 111 498 грн; № 6609 від 02.07.2021 на суму 2 818 грн 02 коп.; № 6868 від 07.07.2021 на суму 50 000 грн; № 7229 від 19.07.2021 на суму 22 894 грн 60 коп.; № 7328 від 20.07.2021 на суму 166 524 грн; № 7646 від 02.08.2021 на суму 1 212 грн; № 7638 від 02.08.2021 на суму 2 040 грн; № 7644 від 02.08.2021 на суму 7 625 грн 40 коп.; № 7641 від 02.08.2021 на суму 22 086 грн;            № 8139 від 11.08.2021 на суму 1 188 грн; № 8144 від 11.08.2021 на суму 4 800 грн;  № 8146 від 11.08.2021 на суму 25 920 грн; № 8142 від 11.08.2021 на суму 31 125 грн 60 коп.; № 8143 від 11.08.2021 на суму 31 500 грн; № 8145 від 11.08.2021 на суму 44 629 грн; № 8333 від 17.08.2021 на суму 1 200 грн; № 8345 від 17.08.2021 на суму 11 520 грн; № 8350 від 17.08.2021 на суму           21 589 грн 20 коп.; № 8337 від 17.08.2021 на суму 33 069 грн 60 коп.; № 8341 від 17.08.2021 на суму 39 291 грн 60 коп.; № 8587 від 19.08.2021 на суму 200 000 грн; № 8960 від 28.08.2021 на суму 150 000 грн; № 9654 від 09.09.2021 на суму 100 000 грн; № 9821 від 15.09.2021 на суму                9 240 грн; № 9819 від 15.09.2021 на суму 92 648 грн 40 коп. (т. 1, а. с. 71-87).
Оскільки, постачальник поставив замовнику продукцію із порушенням строку, встановленого Договору, замовник нарахував та заявив до стягнення 77 783 грн 60 коп. пені та 69 823 грн 52 коп. штрафу.
В свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" посилаючись на несвоєчасне проведення замовником оплати за поставлений товар, нарахував та заявив до стягнення пеню у сумі 9 186 грн 39 коп., інфляційні втрати 5 729 грн 20 коп. та 3 відсотка річних 3 554 грн 18 коп.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Щодо первісного позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що скаржник фактично оскаржує Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 у справі №918/549/22 в частині первісного позову щодо відмови в стягненні                    38 891 грн 80 коп. пені та 34 911 грн 76 коп. штрафу, з підстав їх зменшення судом першої інстанції на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 Господарського кодексу України, то апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах цих вимог.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції, Господарським судом Рівненської області встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі Договору поставки №53-122-01-21-10421 від 26.02.2021 на виконання якого постачальник мав поставити замовнику товар, однак виконав такі зобов`язання з порушенням строків, в зв`язку із чим замовник  нарахував та заявив до стягнення пеню та штраф.
Як зазначено судом апеляційної інстанції, Державне підприємство "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" 69 823 грн 52 коп. штрафу та 77 783 грн 60 коп. пені.
Суд першої інстанції встановив, що розрахунок пені та штрафу є законним, обґрунтованим та арифметично вірним.
Проти вказаного, не заперечує ні позивач - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція", ні відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд".
Щодо зменшення розміру штрафних санкцій, то суд апеляційної інстанції виходив з такого.
Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
За змістом статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20).
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.
Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідач за первісним позовом посилався на:
- недобросовісну поведінку замовника по іншим договорам поставки, укладеним із ТОВ  "Легіон Трейд" та існування заборгованості по ним;
- карантинні обмеження, пов`язані із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2;
- відсутність збитків у замовника, внаслідок допущеного несвоєчасного виконання зобов`язання постачальником.
За ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).
Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
За змістом частини 1 статті 233 Господарського кодексу України та частини 3 статті 551 ЦК України під розміром збитків потрібно розуміти саме суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі №6-473цс16 та постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
У постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц міститься висновок, що у вказаній статті не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність однієї з них.
Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.
З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).
За наведеного та враховуючи обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надані сторонами керуючись засадами цивільного законодавства, завданням та засадами господарського судочинства, беручи до уваги відносини які існують між сторонами, ступінь виконання зобов`язань, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про зменшення розміру штрафних санкцій до 50%, що буде оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.
Таким чином, до стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає пеня в розмірі 38 891 грн 80 коп. та штраф в розмірі 34 911 грн           76 коп., а тому в задоволенні первісного позову в частині стягнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на користь Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія Енергоатом від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" 38 891 грн 80 коп. пені, 34 911 грн 76 коп. штрафу  суд першої інстанції правомірно відмовив.

Щодо зустрічного позову.
Згідно умов Договору поставки № 53-122-01-21-10421 від 26.02.2021 постачальником було поставлено ВП "РАЕС" товар на загальну суму 1 324 285 грн 62 коп. В свою чергу покупцем (відповідач за зустрічним позовом) здійснено оплату за товар із порушенням строків оплати. Вказане визнав представник ВП "РАЕС". Тому Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" нараховано пеню у сумі 9 186 грн 39 коп., інфляційні втрати 5 729 грн 20 коп. та 3% річних 3 554 грн 18 коп..  
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції про те, що розрахунок 3% річних та інфляційних містить помилки, а саме при обрахунку ТОВ "Легіон Трейд" помилково здійснював нарахування на суму боргу, включаючи день часткової оплати основного боргу, та не відняв суму оплати за цей день.  
Тому, апеляційний господарський суд вважає правильними висновки місцевого господарського суду про стягнення з відповідача за зустрічним позовом інфляційних втрат в розмірі 5 729 грн 20 коп., 3 % річних в сумі 3 109 грн 84 коп. річних та відмови в стягненні 3% в сумі 444 грн 34 коп.
Щодо нарахованої позивачем за зустрічним позовом суми пені, суд зазначає таке.
З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.
Так, частина 2 статті 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту , якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 ГК України.
Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Положення частини 6 статті 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у частині шостій цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.
Разом з тим за частиною другою статті 343 Господарського кодексу України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Також за статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №904/4156/18.
ТОВ "Легіон Трейд", в зустрічній позовній заяві, зазначає про те, що ним нараховано відповідачеві пеню виходячи з обсягу простроченого зобов`язання та розміру облікової ставки Національного банку України у відповідний день прострочення в межах періоду нарахування.
Однак, стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а відтак не може бути застосована у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.
Таким чином, умовами укладеного між сторонами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання, а стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" також не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію.
Враховуючи наведене та беручи до уваги, що в матеріалах справи відсутній доказ конкретно визначеного розміру пені, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в стягненні пені у зв`язку з безпідставністю.
Відносно посилання скаржника постанову КМУ від 03.03.2022 №187 "Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації", суд вказує таке.
Пунктом 1 означеної постанови, з метою забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації, введено мораторій (заборону) на виконання, в тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або особи пов`язані з державою-агресором.
Скаржник вказує, що предметом поставки за Договором є продукція виробником якої є підприємство російської федерації (специфікація 1 до договору поставки, видаткова накладна №137 від 31.03.2021 та № 353 від 30.06.2021).
В той же час, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що правовідносини у цій справі виникли на підставі Договору №53-122-01-21-10421 від 26.02.2021, укладеного до широкомасштабної збройної агресії російської федерації проти України (24.02.2022) та введення відповідних обмежень, покладених в основу заперечень.
Поруч з вказаним, на думку суду апеляційної інстанції, позивач за первісним позовом порушує доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Такий висновок суду базується на тому, що позивач за первісним позовом, знаючи про країну погодження товару, не заперечував проти отримання такого товару та не висловив будь-яких зауважень безпосередньо при його отриманні. Більше того, країни-виробники товару були узгодженні сторонами. Подальші заперечення, пов`язані з тим, що виробниками певної категорії товару є російська федерація, були висловлені лише в апеляційній скарзі.   
Окрім того, скаржник не враховує, що він вже оплатив відповідний товар, про що вказано вище, а предметом зустрічного позову є пеня, інфляційній втрати та 3% річних за несвоєчасну оплату товару.
Також, скаржником не доведено тієї обставини, що ТОВ "Легіон Трейд" є юридичною особою, пов`язаною з державою-агресором (створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації) або, що засновники/ кінцеві бенефіціарні власники ТОВ "Легіон Трейд" є пов`язанні з державою-агресором.
Таким чином, вищенаведені доводи скаржника не приймаються судом до уваги.
Тому, за результатом розгляду зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про їх часткове задоволення.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 у справі № 918/549/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" - без задоволення.
Щодо витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" на професійну правничу допомогу, суд вказує таке.
Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
У частині 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18, від 21.01.2020 у справі №916/2982/16, від 07.07.2020 у справі № 914/1002/19).
У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 911/1512/13).
Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії чи бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Подібна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Колегія суддів зазначає, що у відзиву на апеляційну скаргу Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" було вказано, що розмір понесених відповідачем судових витрат у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції становить 4 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката в фіксованому розмірі.
Суд бере до уваги, що 27.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" (замовник) та адвокатом Єрмолаєвим Юрієм Анатолійовичем (виконавець) було укладено Договір про надання правової допомоги (т. 1, а. с. 146-147).
Так, згідно п.п. 1.1., 1.2. Договору про надання правової допомоги замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати за плату правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором. Виконавець здійснює представництво прав та інтересів замовника у господарських судах України усіх інстанцій.
Відповідно до п. 4.1. Договору про надання правової допомоги від 27.01.2022 сторонами цього Договору було погоджено, що за виконання зобов`язань, передбачених даним Договором, замовник зобов`язується сплатити виконавцю вартість послуг, що надаються, у порядку та строки, визначені у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною даного Договору.
Додатковою угодою від 17.01.2023 до Договору про надання правової допомоги від 27.01.2022 сторони продовжили строк дії договору від 27.01.2022 про надання правової допомоги до 28.02.2023 (т. 2, а. с. 85).
08.02.2023 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання правової допомоги від 27.01.2022 (т. 2, а. с. 86), за якою Сторони погодили таке:
1.1. Виконавець, вивчає апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія ''Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" на рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 по справі № 918/549/22, та готує відзив на апеляційну скаргу.
2. Виконавець представляє інтереси замовника в Північно-західному апеляційному господарському суді по справі № 918/549/22.
3. Виконавець та замовник погодили наступну вартість за надані послуги, а саме:
3.1. Вартість послуг, визначених п. 1 даної додаткової угоди складає 4 000 грн.
3.2. Вартість послуг визначених в п. 2 даної: додаткової угоди складає 1 500 грн із розрахунку участі виконавця в одному судовому засіданні.
4. Оплата за послуга, які виконавець надає замовнику, здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок № р/р НОМЕР_1 в АТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299, код 2403405850).
5. За результатами надання послуг (виконання робіт) складається акт про прийняття - передачу наданих послуг (виконаних робіт), який є невід`ємною частиною договору
10.02.2023 між сторонами підписаний Акт про прийняття-передачі наданих послуг по Договору про надання правової допомоги від 27.01.2022. У акті сторони погодили, що виконавець надав, а замовник отримав послуги відповідно Договору про надання правової допомоги та Додаткової угоди №2 до нього загальною вартістю 4 000 грн (т. 2, а. с. 88).
Відповідно до платіжного доручення № 241 від 13.02.2023 на суму 4 000 грн, Товариство з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд" сплатило Єрмолаєву Ю.А. кошти за надання правової допомоги (т. 2, а. с. 87).
В свою чергу, Державне підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" подало заперечення на розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до яких просить зменшити розмір таких витрат до 1 000 грн, з підстав тих підстав, що відзив на апеляційну скаргу подібний відзиву на позовну заяву.
Суд бере до уваги, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п. п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
З матеріалів справи вбачається, що спір у цій справі виник внаслідок неналежного виконання сторонами умов Договором поставки № 53-122-01-21-10421 від 26.02.2021.
При цьому, такий спір не відноситься до категорії складних спорів, судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.
Також суд вказує, що обсяг матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції (на момент виготовлення повного тексту постанови) становив 55 аркушів в 2 томі. 
Тобто, в цьому випадку не можна стверджувати, що вивченню та дослідженню адвокатом в межах цієї справи підлягав значний обсяг документів, а спір у справі був нестандартним або нетиповим з юридичної точки зору та вимагав від адвоката вивчення значного обсягу джерел права.
Зокрема, безпосередньо відзив на апеляційну скаргу містить скопійовані із оскарженого рішення суду першої інстанції доводи, а доводи щодо відсутності підстав для застосування постанови Кабінету Міністрів України № 187 від 03.03.2022 до спірних правовідносин за змістовністю не є об`ємними.
Щодо відповідності витрат на правову допомогу критеріям розумності та справедливості, враховуючи фіксований розмір витрат на правову допомогу та необхідністю у такому випадку підтвердити виконані роботи їх обсягом, колегія суддів зазначає таке.
Суд зауважує, що предметом апеляційного перегляду було не все рішення суду першої інстанції, так як скаржник оскаржив його лише в частині зменшення на 50% штрафу та пені за первісним позовом, та зустрічний позов.
Виходячи із встановлених у справі обставин, колегія суддів вважає, що фактичний обсяг наданих відповідачу послуг, який полягав у складанні одного процесуального документа по суті спору (відзив на апеляційну скаргу), не був значним, а характер та предмет спору не вимагав дослідження та ознайомлення адвоката із значним обсягом процесуальних документів та не становив виключної правової проблеми для кваліфікованого адвоката.
Зважаючи на викладене вище та приймаючи до уваги те, що стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4 000 грн буде суперечити принципу розподілу таких витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність покладення на відповідача за зустрічним позовом судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем за зустрічним позовом, в розмірі 2 000 грн, який, на думку суду апеляційної інстанції, враховує поведінку сторін, є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, наданими адвокатом послуг в суді апеляційної інстанції, а також відповідає критеріям розумності, пропорційності та співмірності.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна Енергогенеруюча компанія "Енергоатом" від імені якого діє відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 21.12.2022 у справі № 918/549/22 - без змін.
2. Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (вул. Назарівська,3, м. Київ, 01032, код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (м. Вараш, Рівненська область, 34400, код 05425046) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Легіон Трейд (49125, місто Дніпро, вул. Марії Лисиченко, буд.11, кв. 28, код 37070162) - 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3. Господарському суду Рівненської області видати наказ на виконання цієї постанови.
4. Справу № 918/549/22 надіслати Господарському суду Рівненської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий  суддя                                                                      Петухов М.Г. 

Суддя                                                                                              Гудак А.В. 

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.