КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                      
          Справа № 755/5412/22-ц                                      Головуючий у 1 інстанції: Гончарук В.П.
  Провадження № 22-ц/824/5596/2023                  Доповідач: Шебуєва В.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 березня 2023 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:           
судді-доповідача                           Шебуєвої В.А., 
суддів                                   Мельника Я.С., Гуля В.В.,
секретар                                        Шевченко Т.В.,
 
розглянувши апеляційну скаргу адвоката Лиштви Юрія Васильовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
в с т а н о в и в:
 
 В червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позивач зазначив, що 19 липня 2007 року між ним та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № K3V3GK15006414, відповідно до якого останній наданий кредит у розмірі 233 858,70 доларів США на термін до 19 липня 2036 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ АДРЕСА_1 , кадастровий № 3223110100:01:008:0079. Оскільки з ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року, тобто за період з 19 липня 2007 року по 15 січня 2010 року, то за період після винесення рішення Апеляційного суду Київської області з 18 березня 2012 року по 16 травня 2022 року  ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 41 061,63 доларів США, що є сумою трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості. 
АТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на підставі  ст.625 ЦК України суму заборгованості за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року у розмірі 41 061,63 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16 травня 2022 року складає 1 201 052,68 грн. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» три відсотки річних від суми боргу за період з 27 червня 2019 року по 16 травня 2022 року в розмірі 9773,61 доларів США, а також судовий збір у розмірі 4 288,17 грн.
В решті задоволення позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.  Суд порушив право ОСОБА_1 на судовий захист та безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного порядку. АТ КБ «Приватбанк» звернуло стягнення на  предмет іпотеки, за рахунок якого забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором. З наданих позивачем документів неможливо встановити наявність заборгованості та її точний розмір. Дійсні обставини справи та стан правовідносин між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 достеменно свідчать про втрату банком  будь-яких фінансових вимог до ОСОБА_1 . Вважає, що суд першої інстанції неправильно вирішив питання про застосування позовної давності.  
  В апеляційній інстанції ОСОБА_1 та її представник підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити.
В судове засідання представник  АТ КБ «Приватбанк» не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.
Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,   18 травня 2007 року між АТ «Приватбанк» та  ОСОБА_1 укладений кредитний договір № K3V3GK15006414 відповідно до умов якого відповідачці наданий кредит у розмірі 233 858,70 доларів США терміном до 19 липня 2036 року (а.с. 15-20).
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором18 травня 2007 року між АТ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ АДРЕСА_1 , кадастровий № 3223110100:01:008:0079
В серпні 2010 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Обухівського районного суду Київської областііз позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року у справі №2-48/11 скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 червня 2011 року та ухвалено нове судове рішення. Позов АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволений частково. В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ АДРЕСА_1 , кадастровий № 3223110100:01:008:0079 зазначені в договорі іпотеки від 19 липня 2007 року, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом продажу  будинку та земельної ділянки АТ КБ «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя  і передбачає право АТ КБ «Приватбанк» на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною 1445301 грн., визначеною і узгодженою сторонами в договорі іпотеки (а.с. 7-10). 
АТ КБ «Приватбанк» порушило питання про стягнення із ОСОБА_1 трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 18 березня 2012 року по 16 травня 2022 року в розмірі 41 061,63 доларів США. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» та стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» з урахуванням поданої нею заяви про застосування позовної давності три відсотки річних від суми боргу за період з 27 червня 2019 року по 16 травня 2022 року в розмірі 9773,61 доларів США.
Суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «Приватбанк» має право на стягнення трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Оскільки АТ КБ «ПриватБанк» подало позов 27 червня 2022 року, з ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних від суми боргу за період з 27 червня 2019 року по 16 травня 2022 року в розмірі 9 773,61 доларів США.
Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції і вважає, що    суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосував норми матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти
Відповідно до ч .1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За змістом ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги (частина перша статті 6 Закону «Про іпотеку»).
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Частинами 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» у відповідній редакції визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.     
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:
передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
Відповідно до положень вказаних норм продаж іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу здійснюється на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання,  а відтак належить до позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
При цьому ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22 лютого 2022 рокув справі № 761/36873/18, після завершення позасудового врегулювання, зокрема стягнення на предмет іпотеки, переданий боржником, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. 
До такого висновку слід дійти з огляду на правову природу забезпечувальних заходів, спрямованість їх на повне забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та добросовісність поведінки сторін кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме на кредитора законодавством покладено контроль за тим, щоб заборгованість за кредитним договором не перевищувала забезпечувальні заходи, і саме для цього законодавець передбачив спрощені процедури звернення стягнення на заставне майно. Незастосування цих заходів своєчасно тягне для кредитора негативні наслідки недобросовісності своїх дій.
Законодавець у такий спосіб встановив баланс між майновими правами та інтересами кредитора-іпотекодержателя і боржника, надавши можливість швидкого та ефективного задоволення його вимог, запобігаючи при цьому можливості зловживанням кредитором своїм становищем та вимагаючи добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин.
Відповідно до кредитного договору № K3V3GK15006414 від 18 травня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» надало  ОСОБА_1 кредит у розмірі 168 000 доларів США готівкою з одночасною конвертацією в гривню у розмірі 848 000,00 грн. на купівлю будинку, та у розмірі 65 858,71 доларів США на сплату страхових платежів (п. 7.1. договору).  
Відповідно до п. 7.3. кредитного договору,  договору іпотеки від 18 травня 2007 року виконання  ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 18 травня 2007 року було забезпечено іпотекою. 
Відповідно до договору іпотеки ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ АДРЕСА_1 , кадастровий № 3223110100:01:008:0079.
В серпні 2010 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до Обухівського районного суду Київської областііз позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 18 травня 2007 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 23 лютого 2012 року позов АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволений частково.  В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № K3V3GK15006414 від 19 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га ж/ АДРЕСА_1 , кадастровий № 3223110100:01:008:0079 зазначені в договорі іпотеки від 19 липня 2007 року, із застосуванням процедури продажу, передбаченого ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а саме, шляхом продажу  будинку та земельної ділянки АТ КБ «Приватбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя  і передбачає право АТ КБ «Приватбанк» на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною 1445301 грн., визначеною і узгодженою сторонами в договорі іпотеки (а.с. 7-10). 
Відтак, АТ КБ «Приватбанк» наданий дозвіл на продаж предметів іпотеки (будинку та земельної ділянки) від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя  і передбачає право АТ КБ «Приватбанк» на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця за початковою ціною 1445301 грн., визначеною і узгодженою сторонами в договорі іпотеки.
Як зазначає сам позивач та це  встановлено в процесі розгляду справи  судом першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» реалізував право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на підставі іпотечного договору. 
З урахуванням ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку»  після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо виконання  ОСОБА_1 основного зобов`язання є недійсними, не залежно від того чи покрила вартість предмета іпотеки нараховану АТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості.
Відповідно, у АТ КБ «Приватбанк» після звернення стягнення на предмет іпотеки були відсутні підстави для стягнення із ОСОБА_1 трьох процентів річних.
Враховуючи викладене,рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові АТ КБ «Приватбанк».
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з  АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 6432,26 грн. судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  адвоката Лиштви Юрія Васильовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року та ухвалити нове.
Відмовити в позові Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 6432,26 грн. судового збору.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 01  березня 2023 року. 

Суддя-доповідач                                                     Шебуєва В.А.
 
         Судді                                                            Мельник Я.С.
 
                                                                               Гуль В.В.