Постанова
Іменем України                         
           
15 лютого 2023 року
м. Київ

справа № 359/3098/20
провадження № 61-3969св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М., 
 
суддів: Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач),               Стрільчука В. А., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Клименко Катерина Олегівна, на постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Кравець В. А., Махлай Л. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України 
(далі - ДП «Украерорух», підприємство) про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні у зв`язку зі скороченням посади та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що протягом 14 років вона працювала у ДП «Украерорух» на різних посадах, останнім часом обіймала посаду провідного інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки.
 
03 лютого 2020 року її попередили про скорочення займаної посади 
та майбутнє вивільнення і надали перелік всіх вакантних на підприємстві посад. 
 
Скориставшись своїм правом, 14 лютого 2020 року вона подала заяву про переведення на одну з вакантних посад, проте листом від 18 березня 2020 року відповідач відмовив у такому переведенні мотивуючи тим, що вона не відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття цієї посади, оскільки не має досвіду роботи в правоохоронних органах, або на державній службі, або немає свідоцтва на право на зайняття адвокатською діяльністю.
 
Не маючи наміру переводитись на жодну іншу вакантну посаду, 16 березня                       2020 року вона подала заяву, в якій надала згоду на звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, просила скоротити строк попередження про звільнення та в день звільнення виплатити їй передбачену Програмою соціального захисту та пунктом 6.25.1 Колективного договору одноразову грошову допомогу.
 
Рішенням комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління ДП «Украерорух» від 17 березня 2020 року № 7 їй відмовлено у виплаті вказаної одноразової грошової допомоги.
 
Наказом від 17 березня 2020 року № 352/0 її звільнено з посади провідного інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Тобто, на думку позивачки, при її звільненні відповідач ухилився від добровільного виконання обов`язку з виплати їй матеріальної допомоги. 
 
Посилаючись на викладене, вважаючи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги безпідставною, ОСОБА_1 просила суд стягнути  з ДП «Украерорух» на її користь:
одноразову грошову допомогу при звільненні у зв`язку зі скороченням посади в розмірі 400 000,00 грн;
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з                            17 березня 2020 року до дня ухвалення судового рішення у справі;
судові витрати, зокрема витрати на правову допомогу в розмірі 50 000,00 грн і витрати на оплату судового збору в розмірі 840,80 грн.

Короткий зміст судових рішень
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області  від 02 листопада 2020 року у складі судді Яковлевої Л. В. позов задоволено.
 
Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у зв`язку із скороченням посади в розмірі 
400 000,00 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 343 858,56 грн, а також витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги, в розмірі 50 000,00 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що                          ОСОБА_1 має право на отримання грошової допомоги, відповідно до підпункту 6.25.1 Колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років, у редакції від 01 лютого 2020 року). Оскільки колективний договір на момент звільнення позивача був чинним та не зазнавав змін або зупинення в частині соціальних виплат при звільненні працівників, то ДП «Украерорух» безпідставно відмовило позивачці у виплаті позивачу матеріальної допомоги.
 
При цьому суд відхилив доводи відповідача щодо неможливості провести виплату матеріальної допомоги у зв`язку з фінансовою неспроможністю підприємства та наявністю факту істотної зміни обставин, посилаючись на Висновок про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, та зазначив, що лише Сертифікат про форс-мажорні обставини може бути підставою для отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу ДП «Украерорух» задоволено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь                                  ДП «Украерорух» судовий збір у розмірі 11 157,88 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що одноразова грошова допомога, яка передбачена Програмою соціального захисту та Колективним договором, не є обов`язковою виплатою при звільненні і здійснюється лише 
за наявності рішення, прийнятого відповідним органом. Вказана допомога не належить до основного фонду оплати праці, а відноситься до заохочувальних і компенсаційних виплат; підстави, порядок надання та позбавлення таких виплат визначено Колективним договором і додатками до нього, а також залежить від фінансової можливості підприємства, відповідно до Колективного договору та додатків до нього.
 
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління ДП «Украерорух» від 17 березня 2020 року № 7 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 6.25.1 Колективного договору, це рішення є чинним та не оскаржено, порушень відповідачем умов Колективного договору не встановлено, тому, зважаючи на наявність чинного рішення про відмову позивачці у виплаті одноразової грошової допомоги, ДП «Украерорух» правомірно не здійснив таку виплату при звільненні.
 
Дійшовши висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення одноразової грошової допомоги, апеляційний суд вважав, що існують підстави і для відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як похідної позовної вимоги.
 
Аргументи учасників справи
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат 
Клименко К. О., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, в якій,  посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
У касаційній скарзі заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) та у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 569/11722/16-ц (провадження № 61-31573сво18).
 
Вказує, що виплати, що підлягають сплаті, передбачені Колективним договором (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) у редакції, чинній з 01 лютого 2020 року, а саме розділом 6 «Соціальні гарантії, пільги та компенсації» та додатком 19 (пункт 6.25.1 договору).
Відповідно до пункту 6.25.3 Колективного договору адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі, визначеному за формулою: посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, помножений на стаж роботи в ДП «Украерорух». При цьому розмір матеріальної допомоги не може бути більше 400 000,00 грн. 
 
Враховуючи, що посадовий оклад позивачки становить 34 250,00 гр х 14 років стажу = 479 500,00 грн, то відповідно до умов колективного договору, вона має право на отримання матеріальної допомоги у зв`язку зі звільненням у розмірі 400 000,00 грн. 
 
Посилається на помилковість висновку апеляційного суду про необхідність оскарження рішення комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсації апарату управління ДП «Украерорух» про відмову у виплаті матеріальної допомоги, оскільки порядок оскарження таких рішень не передбачений ні Колективним договором, ні будь-якими іншими організаційно-розпорядчими документами відповідача.
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
 
У червні 2021 року ДП «Украерорух» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, а постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
 
Позивачка не відноситься до  категорії осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, що передбачена умовами Колективного договору на підприємстві. Судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам, які підтверджують відсутність у відповідача підстав для виплати позивачці грошової одноразової допомоги при звільненні.
 
Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача щодо фінансової неспроможності підприємства здійснювати додаткові (понад ті, що передбачені законодавством) виплати за Колективним договором, що передбачені, зокрема розділом 6 Колективного договору.  
 
Відповідач не мав жодної можливості перевести позивачку на іншу посаду, оскільки вона не претендувала на неї. Крім того, суд першої інстанції безпідставно зазначив, що саме на роботодавця покладений обов`язок запропонувати вивільнюваному працівнику можливість перепідготовки за рахунок підприємства, оскільки без відповідної заяви позивача відповідач не має законних підстав для виділення коштів на перепідготовку в спеціалізованих навчальних закладах, а від позивачки такої заяви не надходило. 
Зважаючи на те, що позивачка не мала наміру у подальшому залишатися працювати на підприємстві відповідача, то згідно з пунктом 1.4 Програми соціального захисту, яка є додатком до Колективного договору у відповідача відсутній обов`язок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У червні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2021 року в складі колегії суддів:             Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є., справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року зупинено касаційне провадження в зазначеній цивільній справі, до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21).
 
Розпорядженням Верховного Суду від 25 січня 2023 року, у зв`язку з відрядженням судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Бурлакова С. Ю. до Вищої ради правосуддя, призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
 
На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2023 року зазначену справу призначено судді-доповідачеві Сердюку В. В., судді, які входять до складу колегії: Мартєв С. Ю., Фаловська І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2023 року поновлено провадження в зазначеній справі. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що ОСОБА_1 у період із 17 квітня 2006 року по 17 березня                        2020 року працювала в ДП «Украерорух», з 01 листопада 2019 року - на посаді провідного інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційної безпеки та інформаційних технологій. 
 
12 лютого 2020 року ОСОБА_1  вручено попередження № 1-23.2/1039/20                     від 03 лютого 2020 року про скорочення її посади та наступне вивільнення, на додаток до якого вона одержала перелік вакантних посад на 16 аркушах                             (том 1, а. с. 21).
 
Ознайомившись із переліком вакантних посад, ОСОБА_1 18 лютого 2020 року звернулася до відповідача із заявою про переведення її на посаду провідного інженера відділу економічної безпеки управління внутрішньої та економічної безпеки.
 
Крім того, нею 04 березня 2020 року також подано заяву про виплату їй одноразової грошової допомоги, передбаченої Програмою соціального захисту та пунктом 6.25.1 Колективного договору (том 1, а. с. 31).
 
Листом від 18 березня 2020 року № 1-23-1.2/2517/20 ДП «Украерорух» відмовив ОСОБА_1 у переведенні на обрану нею посаду у зв`язку з тим, що вона не має досвіду роботи в правоохоронних органах або на державній службі та свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю (том 1, а. с. 41).
 
Зважаючи на наведене, позивачка подала до відповідача заяву, якою не заперечувала щодо власного звільнення за пунктом 1частини першої статті 40 КЗпП України та просила скоротити строк попередження про звільнення та звільнити її з 17 березня 2020 року. В день звільнення просила виплатити їй передбачену Програмою соціального захисту та пунктом 6.25.1 Колективного договору  одноразову грошову допомогу та 18 березня 2020 року подала до ДП «Украерорух» окрему заяву з проханням виплатити при звільненні вказану грошову допомогу                       (том 1, а. с. 35, 37).
 
Рішенням профспілкового комітету, оформленого протоколом від 17 березня                2020 року № 10-03, надано згоду на розірвання трудового договору з                            ОСОБА_1 у зв`язку із змінами в організаційній структурі ДП «Украерорух».
 
Наказом ДП «Украерорух» від 17 березня 2020 року № 352/о ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера відділу захисту від кіберзагроз та технічного захисту інформації служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління ДП «Украерорух» від 17 березня 2020 року               № 7 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, визначеної у пункті 6.25.1 Колективного договору (том 1, а. с. 40).
 
ОСОБА_1 працювала у відповідача з 17 квітня 2006 року по 17 березня                         2020 року. Її  безперервний стаж роботи в ДП «Украерорух» становить 14 років.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Частиною першою статті 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно із статтею 10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» (далі - Закон № 3356-XII).
 
Статтею 5 Закону № 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
 
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
 
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
 
Згідно із статтею 116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
 
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
 
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня              2022 року у справі № 646/3573/20 (провадження № 61-4705св22).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі                    № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що одноразова грошова допомога, визначена підпунктом 6.25.3 Колективного договору та Програмою входить до структури заробітної плати, яку відповідач мав виплати позивачці при звільненні, проте не зробив цього.
 
Натомість апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що  вказана одноразова грошова допомога не є обов`язковою виплатою при звільненні і здійснюється лише за наявності рішення, прийнятого відповідним органом, а тому не належить до основного фонду оплати праці, а відноситься до заохочувальних і компенсаційних виплат. З урахуванням того, що ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, це рішення є чинним та не оскаржено, то порушень відповідачем умов Колективного договору не встановлено.
 
Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанціїз огляду на такі міркування.
11 лютого 2015 року Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради за реєстраційним № 10 зареєстровано Колективний договір між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років).
 
Відповідно до підпункту 6.25.1 Колективного договору (у редакції з 01 лютого                     2020 року), укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, в редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи, на підприємстві діє Програма соціального захисту (Додаток 19) (далі - Програма).
 
Пунктом 6.25.3 вказаного Колективного договору визначено перелік працівників, на яких не поширюється дія Програми соціального захисту, зокрема підпункт «г», у випадку звільнення з підприємства у зв`язку з застосуванням пункту 1 статті 40 КЗпП України, та передбачено гарантії, які розповсюджуються на таких працівників, а саме, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі, визначеному за формулою: посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використовування в роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в ДП «Украерорух».
 
Згідно з пунктом 1.4 Програми гарантіями соціального захисту працівників та інших осіб, зазначених в Програмі є: а) працевлаштування за спеціальністю, враховуючи наступні обставини - освіту, кваліфікацію, місце проживання та обмеження за станом здоров`я; б) перепідготовка за рахунок коштів ДП «Украерорух» на протязі одного року після втрати можливості виконувати трудові обов`язки у повному обсязі та наступне працевлаштування в ДП «Украерорух»; в) грошова одноразова допомога при звільненні працівника (том 1, а. с. 48-52).
 
Гарантії соціального захисту працівників надаються за черговістю, визначеною у пункті 1.4 Програми. Кожна наступна гарантія надається за умови неможливості надати попередню, за виключенням підстав зазначених в пункті 1.3 (в) Програми (отримання інвалідності), за якою передбачається надання виключно грошової допомоги (пункт 1.5 Програми).
 
Згідно з пунктом 2. 1 Програми працевлаштування працівника на підприємстві є головною метою. 
 
У випадку, якщо на підприємстві відсутні вакантні посади за спеціальністю, працівникові пропонується перепідготовка з метою працевлаштування саме на підприємстві на інших вакантних посадах з урахуванням вимог (пункт 2.2.1 Програми).
 
У пункті 2.2.5 Програми зазначено, що за наказом керівника та за згодою працівника підприємство фінансує перепідготовку працівника відповідно до чинного обмеження щодо витрат на такий захід.
 
Згідно з пунктом 2.3.1-2.3.2 Програми грошова одноразова допомога надається працівникові у випадках неможливості підприємством надати гарантії соціального захисту, передбачених у п. 1.4 (а, б). Грошова одноразова допомога звільненому працівнику надається у розмірі, визначеному за формулою: посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови помножений на стаж роботи в ДП «Украерорух». При цьому її розмір не може бути більшим за 400 000 грн.
 
Пунктом 3.3 Правил визначені особливості соціального захисту у випадку скорочення. Така підстава виникнення права на соціальний захист настає за причинами, незалежними від працівника, тому він має право на отримання усіх гарантій соціального захисту згідно з програмою у відповідності до черговості, яка визначена у пункті 1.4 Програми.
 
Тобто, саме на ДП «Украерорух» покладено обов`язок працевлаштувати працівника на підприємстві, а в разі неможливості - запропонувати вивільнюваному працівнику можливість перепідготовки за рахунок підприємства, як це передбачено пунктом 1.4 Програми.
 
Позивачка, отримавши попередження про наступне вивільнення з переліком усіх вакантних посад на підприємстві, скористалася своїм правом, передбаченим пунктом 1.4 Програми, та подала заяву про переведення на одну з вакантних посад, проте ДП «Украерорух» відмовило ОСОБА_1 у переведенні її на обрану нею посаду у зв`язку з тим, що вона не має досвіду роботи в правоохоронних органах або на державній службі та свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю.
 
При цьому відповідач не запропонував позивачці проходження перепідготовки з метою працевлаштування саме на підприємстві на інших вакантних посадах з урахуванням вимог пункту 2.2.1 Програми. Водночас ні Колективний договір, ні Програма соціального захисту не містять норм, що зобов`язують працівника, що звільняється, звертатись до роботодавця з вимогою (проханням) про перепідготовку і подальше працевлаштування на підприємстві.
 
Також ОСОБА_1 неодноразовою, до дня вивільнення, подавалися до                         ДП «Украерорух» заяви з проханням виплатити їй передбачену пунктом 6.25.1 Колективного договору та пунктом 2.3 Програми соціального захисту грошову одноразову допомогу. Однак на підставі протоколу від 17 березня 2020 року за № 7 засідання комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління ДП «Украерорух», їй відмовлено у виплаті такої допомоги при звільненні.
 
Зазначений протокол не містить жодних мотивів та роз`яснень, у зв`язку з чим відповідач, в особі комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління ДП «Украерорух, відмовив ОСОБА_1 у виплаті вищевказаної одноразової грошової допомоги. 
 
Встановивши, що підприємством не дотримані гарантії соціального захисту позивачки при звільненні, визначені пунктом 1.4 Програми (працевлаштування за спеціалізацією) та у п. 1.4 (б) (проведення перепідготовки, навчання), суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, дійшов правильного висновку, що така допомога передбачена Колективним договором та входить до структури заробітної плати. 
 
При цьому суд відхилив доводи відповідача щодо неможливості провести виплату матеріальної допомоги у зв`язку з фінансовою неспроможністю підприємства та наявністю факту істотної зміни обставин, посилаючись на Висновок про форс-мажорні обставини Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року, та зазначив, що лише Сертифікат про форс-мажорні обставини може бути підставою для отримання відстрочки у виконанні зобов`язань, аж до відмови від договору з одночасним звільненням від відповідальності.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження                            № 12-56гс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.
 
Згідно із частиною першою статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. 
 
Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду               від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
 
Частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
 
Виплата заробітної плати працівнику є обов`язком роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.
 
Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові  від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21), підлягає врахуванню до спірних правовідносин на підставі частини третьої статті 400 ЦПК України, оскільки ця постанова ухвалена після подання касаційної скарги.   
 
Ураховуючи викладене, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення частини першої статті 617 ЦК України. 
 
Крім того, в обґрунтування фінансової неспроможності підприємства та наявності факту істотної зміни обставин, які зумовлюють неможливість наразі виконувати умови колективного договору в частині виплати матеріальної допомоги, послався на висновок ТПП України від 29 липня 2020 року № 2051/1.2 «Про істотну зміну обставин», в якому зазначено, що світова ситуація з розповсюдженням коронавірусу COVID-19 мала критичний вплив як на світову, так і на українську авіаційну галузь. Починаючи з 16 березня 2020 року, наведені обставини унеможливили виконання ДП «Украерорух» зобов`язань, передбачених колективним договором. ТПП України підтвердила настання істотної зміни обставин, зокрема встановлення на всій території України карантину у зв`язку із запобіганням поширенню коронавірусу COVID-19, які унеможливлювали виконання умов Колективного договору у період настання карантинних обмежень (з 16 березня 2020 року) та протягом 6 місяців після їх завершення.
 
Разом з тим, відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
 
Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання. 
 
Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
 
З урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі                           № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) також викладено висновок, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
 
Отже, роботодавцю необхідно доводити настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
У справі, яка переглядається, ДП «Украерорух» не довело обставин, які унеможливили своєчасно виплатити позивачці належні їй при звільненні суми, передбачені Колективним договором, зокрема, щопорушення строків виплати цих сум сталося внаслідок непереборної сили, а тому роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. 
 
Суд першої інстанції, оцінивши належні та допустимі доказі, наявні в матеріалах справи, встановив, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунок при звільненні, а саме не виплатив матеріальну допомогу, передбачену Колективним договором, тому відповідно до статті 117 КЗпП України повинен виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
 
На підставі встановлених обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок, що оскільки ДП «Украерорух» не виконало вимоги трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивача сум у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, підприємство повинно відшкодувати позивачці майнові втрати, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного здійснення з нею розрахунку з боку роботодавця, а отже, вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законними та обґрунтованими. 
 
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду                                    від 16 листопада 2022 року у справі № 641/4526/20 (провадження № 61-11913св21), від 23 листопада 2022 року у справі № 635/3473/20 (провадження № 61-12426св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 642/3093/20 (провадження № 61-10568св21).
 
Натомість висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що зважаючи на наявність чинного рішення комісії з питань соціальних гарантій, пільг та компенсацій апарату управління ДП «Украерорух» від 17 березня 2020 року № 7 про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 6.25.1 Колективного договору, ДП «Украерорух» правомірно не здійснив таку виплату позивачу при звільненні, є такими, що ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права, оскільки порядок оскарження таких рішень не передбачений ні колективним договором, ні будь-якими іншими організаційно-розпорядчими документами відповідача.
 
За таких обставин доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в касаційному порядку, тому постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
 
Згідно із статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 . 
 
Постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.  
 
Щодо розподілу судових витрат           
                                                                                                             
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 14 881,60 грн.  
З огляду на висновок Верховного Суду про задоволення касаційної скарги                ОСОБА_1 , скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ОСОБА_1  у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають стягненню з ДП «Украерорух» на користь позивачки в розмірі 14 881,60 грн.  
 
Керуючись статтями 141, 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Клименко Катерина Олегівна, задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року скасувати,  рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2020 року залишити в силі.
 
Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь  ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 14 881,60 грн.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 І. М. Фаловська     Судді:                                                                                             С. О. Карпенко                                                                                                                  С. Ю. Мартєв                                                                                                              В. В. Сердюк                                                                                                                                                                                                                    В. А. Стрільчук |