П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

31 березня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/16094/21	
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Танасогло Т.М. ,  Крусяна А.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 у справі № 420/16094/21 за позовом ОСОБА_1 до заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови в наданні публічної інформації на запити, зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
06.09.2021 ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 29.08.2021 про надання відомостей про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих першого слідчого відділу;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати відомості про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих першого слідчого відділу.
Вказаній судовій справі присвоєно єдиний унікальний №420/16094/21.
06.09.2021 ОСОБА_1 також звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд: 
- визнати протиправною бездіяльність заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича по відмові у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 29.08.2021 про надання відомостей про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих другого слідчого відділу;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати відомості про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих другого слідчого відділу.
Означеній судовій справі присвоєно єдиний унікальний №420/16093/21.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2021 об`єднано адміністративні справи № 420/16094/21 та № 420/16093/21 в одне провадження для спільного розгляду та вирішення по суті, присвоївши справі номер – 420/16094/21.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що відповідачем протиправно не надано запитуваної позивачем інформації. Як наголошував ОСОБА_1 запитуваною була інформація про рух кримінального провадження, а витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань – зовсім інше та є лише однією із форм фіксування руху кримінального провадження.  
Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві з позовними вимогами не погоджувалось з підстав викладених у відзиві на позовну заяву акцентуючи увагу на тому, що із запитів ОСОБА_1 не вбачається у яких саме кримінальних провадженнях він бажає отримати відомості про рух та який його правовий статус у таких кримінальних провадженнях. При цьому, у ТУ ДБР у м.Миколаєві не ведеться облік кількості зареєстрованих кримінальних проваджень, які порушено стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Степаненко С.С. та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві, а тому інформації з даних питань немає. Отже, спірні правовідносини не регулюються положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки запитуваної позивачем інформацію не існує, її потрібно створювати. Як зауважувало ТУ ДБР у м.Миколаєві, на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються приписи Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань містить відомості, які становлять конфіденційну інформацію та персональні дані. 
Згідно із поданими позивачем до Одеського окружного адміністративного суду запереченнями на відзив, в ОСОБА_3 не має повноважень діяти як самопредставник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. Також, ОСОБА_1 зазначав, що його запит може бути реалізовано роздруківкою відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, на думку позивача, запитувана інформація не відноситься до інформації з обмеженим доступом. 
Як зазначено у поданих Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві додаткових поясненнях, наявність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідного запису є належним і достатнім підтвердженням наявності в ОСОБА_3 повноважень на сомопредставництво ТУ ДБР у м.Миколаєві. Щодо суті спору, то відповідач наголошував, що порядок надання відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідування урегульовано приписами Кримінального процесуального кодексу України. Як вказував суб`єкт владних повноважень, у ТУ ДБР у м.Миколаєві не ведеться облік кількості зареєстрованих кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Степаненко С.С. та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві, а тому інформації з даних питань немає.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 у справі №420/16094/21 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича щодо відмови у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 29.08.2021 про надання відомостей про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих першого слідчого відділу.
Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати відомості про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих першого слідчого відділу.
Визнано протиправними дії заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича щодо відмови у наданні публічної інформації на запит на інформацію ОСОБА_1 від 29.08.2021 про надання відомостей про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих другого слідчого відділу.
Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві надати відомості про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих другого слідчого відділу.
В іншій частині позову відмовлено.
Присуджено до стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 500грн. витрат на правничу допомогу.
Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходів із того, що інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано відповідачем у кримінальному провадженні після внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи. Як з`ясовано, окружним адміністративним судом витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань не містить інформації, зібраної в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни чи інформації, що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації. Відтак, відмови ТУ ДБР у місті Миколаєві у задоволенні запитів ОСОБА_1 №Т-2999/ЗПІ, №Т-3000/ЗПІ є протиправними. 
Здійснюючи розподіл судових витрат, суд першої інстанції вказав про те, що зазначені позивачем суми   є неспівмірними зі складністю справи. Також, зміст позовів та заяв по суті є ідентичними. Отже, з урахуванням часткового задоволення позову, окружний адміністративний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 500грн. витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції суб`єктом владних повноважень подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неправильне застосування окружним адміністративним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідачем викладено прохання скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що запитувана ОСОБА_1 інформація відноситься до таємниці досудового розслідування та надається в порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством. Також, така інформація не відповідає критеріям, які визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» (не є заздалегідь готовим документом). Скаржник акцентує увагу на тому, що в запитах на інформацію позивач просить надати йому не витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а відомості про рух кримінальних проваджень, які охоплюють усі стадії досудового розслідування та, навіть, судового провадження. Отже, запитувана позивачем інформація виходить за межі інформації, що міститься у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань на стадії внесення відомостей про кримінальне правопорушення. На думку відповідача, даний спір не повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Крім того, скаржник наголошує, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог. Також, на думку суб`єкта владних повноважень, окружним адміністративним судом неправильно здійснено розподіл судових витрат. 
Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 до П`ятого апеляційного адміністративного суду подано відзив в якому позивач ставить під сумнів наявність у ОСОБА_4 повноважень на представництво Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. Також, позивач стверджує, що викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наведених судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні висновків. 
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням наступного.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 29.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві із запитом на інформацію, в якому просив надати на адресу електронної пошти та на домашню адресу відомості про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 року по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих першого слідчого відділу.
Також, 29.08.2021 ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві із запитом на інформацію, в якому просив надати на адресу електронної пошти та на домашню адресу відомості про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 року по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих другого слідчого відділу.
За наслідками розгляду означених запитів, Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві на ім`я ОСОБА_5 надіслано лист №Т-3000/ЗПІ/16-03-16/21 від 03.09.2021, у якому зазначено, що надання витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань призведе до неправомірного розкриття таємниці досудового розслідування та порушення конфіденційної інформації про особу без її згоди, що є втручанням і її особисте та сімейне життя. Інформація, що міститься у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань не відповідає критеріям, що визначені частинами 3-6 статті 6, частиною 3 статті 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також, ОСОБА_1 повідомлено, що задоволення запиту можливе лише у разі його відповідності критеріям, що встановлені Законом України «Про захист персональних даних» в порядку визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України у конкретному кримінальному провадженні (провадженнях), у яких останній є заявником. Між тим, інші права доступу до матеріалів досудового розслідування ОСОБА_1 має право реалізувати після отримання відповідного повідомлення слідчого або прокурора про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, в порядку, визначеному ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України. З урахуванням наведеного, у задоволенні запиту відмовлено. 
Не погодившись із такою відмовою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, викладеною в листі від 03.09.2021 №Т-3000/ЗПІ/16-03-16/21, позивач за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з даною позовною заявою. 
Здійснюючи апеляційний перегляд справи, у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Водночас, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.
Як свідчать установлені апеляційним судом обставини, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у ненаданні публічної інформації на запити, та зобов`язання надати запитувану інформацію.
Відтак, для вирішення питання про те, чи підлягає цей спір розгляду судом адміністративної юрисдикції, необхідно з`ясувати, чи є він публічно-правовим, тобто чи пов`язаний з виконанням відповідачем публічно-владних управлінських функцій, та чи не має цей спір вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
З огляду на вказане, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Аналогічні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №1240/1981/18, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначено Законом України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до статті 1 якого Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Правові засади діяльності Державного бюро розслідувань передбачено у статті 2 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», згідно із якою Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.
З урахуванням статті 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» одними із основних засад організації та діяльності Державного бюро розслідувань є відкритість та прозорість діяльності Державного бюро розслідувань для суспільства та демократичного цивільного контролю, підзвітності і підконтрольності визначеним законом державним органам.  
Така засада включає в себе надання на запити інформації, якщо законом не встановлено обмежень щодо її надання.
Згідно із абзацом другим частини другої статті 11 Закону України «Про інформацію» кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Отже, Державне бюро розслідувань як державний орган і суб`єкт владних повноважень є розпорядником такої інформації.
Розглядаючи запити на інформацію ОСОБА_1 щодо надання відомостей про рух кримінальних проваджень, Державне бюро розслідувань виступає представником влади, здійснює свої визначені законом повноваження і в порядку їх реалізації вирішує питання, що впливають на права та обов`язки суб`єкта звернення.
За таких обставин, пов`язані з розглядом відповідних запитів дії або бездіяльність Державного бюро розслідувань випливають із здійснення публічно-владної управлінської функції. При цьому, чинним законодавством не встановлено винятків, які б давали підстави для протилежного висновку щодо правової природи зазначених дій або бездіяльності, а тому вказані спори є публічно-правовими.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 826/7244/18.
Означене у повному обсязі спростовує доводи скаржника стосовно того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
Відносно суті спору колегія суддів зазначає наступне. 
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Закон України «Про доступ до публічної інформації».
Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Частинами 1, 2 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є:
1) конфіденційна інформація;
2) таємна інформація;
3) службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:
1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;
2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;
3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Так, апеляційним судом установлено, що спір у цій справі виник у зв`язку з відмовою Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві надати інформацію на подані позивачем запити на інформацію про рух кримінальних проваджень, порушених стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві у період з 01.12.2020 року по дату звернення, які знаходилися або знаходяться у провадженні слідчих першого та другого слідчих відділів. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_6 зазнав, що запити на інформацію можуть бути реалізовані шляхом роздрукування відомостей з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відтак, для встановлення правомірності відмови відповідачем у наданні запитуваної позивачем інформації необхідно з`ясувати чи є така інформація публічною у розумінні вказаного Закону України «Про доступ до публічної інформації» та визначити особливості порядку її надання.
Як зазначено вище, Державне бюро розслідувань як центральний орган виконавчої влади і суб`єкт владних повноважень та його територіальні органи є розпорядниками публічної інформації.
З урахуванням наведеного, запитувана інформація щодо руху кримінальних проваджень стосовно прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_2 та слідчих ТУ ДБР у місті Миколаєві є публічною, оскільки досудове розслідування є формою процесуальної діяльності відповідача як суб`єкта владних повноважень.
Пунктом 5 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України установлено, що досудовим розслідуванням є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження.
У частині другій статті 214 КПК України, зокрема, передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таким чином, інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано відповідачем у кримінальному провадженні після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.04.2020 у справі № 826/7244/18.
Порядок формування та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також надання відомостей з нього визначено Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298.
Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, Реєстр утворений та ведеться відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України з метою забезпечення:
- реєстрації кримінальних правопорушень (проваджень) та обліку прийнятих під час досудового розслідування рішень, осіб, які їх учинили, та результатів судового провадження;
- оперативного контролю за додержанням законів під час проведення досудового розслідування;
- аналізу стану та структури кримінальних правопорушень, вчинених у державі;
- інформаційно-аналітичного забезпечення правоохоронних органів.
Власником і розпорядником Реєстру є держава в особі Офісу Генерального прокурора.
Володільцем інформації, що обробляється в Реєстрі, є Офіс Генерального прокурора.
Згідно із пунктами 8, 9 Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, реєстраторами та користувачами Реєстру, у тому числі, є слідчі та дізнавачі підрозділів дізнання органів Державного бюро розслідувань.
Виключний перелік відомостей, що вносяться до Реєстру наведено у пункті 1 розділу 2 «Порядок внесення відомостей до Реєстру» Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298.
Пунктом 1 розділу 4 «Надання відомостей з Реєстру» Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, передбачено, що відомості з Реєстру надаються у вигляді витягу в порядку, встановленому КПК України, за формою згідно з додатком 6 до цього Положення.
Перелік інформації, яка включається до витягу з Реєстру міститься в пункті 3 розділу 4 «Надання відомостей з Реєстру» Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298.
Згідно із пунктами 4-6 Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298, реєстратори самостійно формують (отримують) витяг з Реєстру в межах унесеної інформації та посвідчують його своїм підписом.
Надання витягу з Реєстру на всіх стадіях кримінального провадження, а також копії інформації, яка міститься у Реєстрі, у конкретному кримінальному провадженні до закінчення досудового розслідування здійснюється Реєстраторами, уповноваженими на здійснення досудового розслідування та нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у ньому.
Власник надає інформацію з Реєстру з додержанням вимог КПК України та Закону України  «Про захист персональних даних.
Перелік відомостей про рух кримінальних проваджень під час досудового розслідування, які внесяться до Реєстру містить пункт 1 розділу 3 «Облік кримінальних проваджень» Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 № 298.
За наслідками дослідження вказаного переліку, колегія суддів зазначає про необґрунтованість доводів скаржника стосовно того, що надання позивачу витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань призведе до неправомірного розкриття таємниці досудового розслідування та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, оскільки відомості про рух кримінальних проваджень такої інформації не містять.
Апеляційний суд також зазначає, що відомості про рух кримінальних проваджень не є інформацією створеною у кримінальному провадженні під час досудового розслідування. 
Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, який формується територіальним органом Державного бюро розслідувань не містить інформації, зібраної в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни чи інформації, що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, і не становить таємницю досудового розслідування.
При цьому, відомості про рух кримінальних проваджень, що запитувались позивачем не відповідають сукупності вимог, визначених частиною другою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», для обмеження доступу до даної інформації.
Означене спростовує тверджень скаржника у відповідній частині апеляційної скарги. 
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний адміністративний суд зазначає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному тлумаченні норм чинного законодавства та свідчать про наявність підстав для визнання протиправними дій заступника директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві Плохути Бориса Валерійовича щодо відмови у наданні ОСОБА_1 публічну інформацію та зобов`язання надати запитувану інформацію.
Також, суд апеляційної інстанції уважає правильною позицію окружного адміністративного суду стосовно обраного способу захисту порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
Відносного здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає наступне. 
Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» відповідно до статті 1 якого адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; клієнт - фізична або юридична особа, держава, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється адвокатська діяльність.
В силу приписів п.п.1, 2, 6 ч.1, ч.2 ст.19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті  це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.
В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.
Зокрема, судом апеляційної інстанції установлено, що 20.06.2021 між ОСОБА_1 (Клієнт) та ОСОБА_7 (Адвокат) укладено договір №14 про надання правничої (правової) допомоги, за умовами якого Адвокат зобов`язується надавати Клієнту консультації з питань, кримінального, цивільного, господарського, адміністративного та податкового права, правову допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього в усіх судах (незалежно від спеціалізації), стороною у яких є Державне бюро розслідувань, його територіальні управління та працівники; представляти у них інтереси Клієнта та здійснювати його захист з усіх питань, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених Договором. 
Відповідно до актів від 03.10.2021 та від 08.10.2021 про надання правничої (правової) допомоги відповідно до договору №14 від 20.06.2021, в рамках адміністративних судових проваджень Одеського окружного адміністративного суду по справах №420/16094/21 та №420/16093/21, при виконанні договору про надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2021 Адвокатом своєчасно та у повному обсязі виконано всі необхідні роботи із супроводу адміністративної справи. Згідно пунктів 4.1, 4.1.1, 4.2, 4.3 договору загальний розмір гонорару Адвоката, який необхідно сплатити Клієнту становить 10868грн. 
Згідно із поданим Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Миколаєві клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, визначений ОСОБА_1 до відшкодування розмір витрат на професійне правничу допомогу не є співмірним зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). Крім того, позивачем до матеріалів справи не додано доказів на підтвердження оплати гонорару. 
Вирішуючи поставлене перед судом апеляційної інстанції питання, колегія суддів враховує, що дана справа є справою незначної складності.
При визначенні розміру відшкодування судових витрат в сумі 500грн. окружний адміністративний суд виходив із того, що заявлені позивачем суми витрат не є співмірними зі складністю справи, а зміст позовів та заяв по суті є ідентичними.
Апеляційний суд погоджується із такими мотивами рішення окружного адміністративного суду в частині розподілу судових витрат та уважає їх правильним. 
Водночас, колегія суддів вказує про необґрунтованість доводів скаржника стосовно неподання до суду доказів на підтвердження сплати гонорару, оскільки відповідно до п.4.2 договору від 20.06.2021 про надання правничої (правової) допомоги №14, оплата гонорару у всіх випадках надання правничої (правової) допомоги здійснюється на протязі 3-х днів з моменту фактичного отримання грошових коштів Клієнтом від ДБР та його територіальних підрозділів, відповідно розміру витрат, визначеного судовим рішенням (додатковим судовим рішенням), які Клієнт має оплатити у зв`язку з розглядом справи. 
Отже, в контексті даної справи, сторони правочину узгодили такий порядок оплати послуг адвоката, що об`єктивно унеможливлює подання позивачем доказів оплати послуг адвоката під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а викладені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому підстав для його скасування немає.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.11.2022 у справі № 420/16094/21  – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Крусян А.В.