Дата документу 21.02.2023 Справа № 335/10112/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 22-ц/807/648/23                                     Головуючий у 1-й інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Є.У.№  335/10112/21                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого2023 року                                                       м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:

головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар: Рикун А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом    ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю. 
Зазначала, що сторони перебували у шлюбі з 23 липня 2005 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_2 . 
До 2014 року їх сім`я постійно проживала в м. Іловайськ, Донецької обл., а у 2014 році вимушено переїхала з тимчасово окупованої території до м. Запоріжжя.
Судовим рішенням від 31 березня 2017 року шлюб було розірвано. Вказаним рішенням встановлено факт зловживання відповідачем спиртними напоями та застосування до позивачки психологічного тиску. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю у м. Запоріжжі, а відповідач повернувся на тимчасово окуповану територію до м. Іловайська, з дитиною майже не спілкувався, участі у вихованні не приймав, хоча інколи з письмової згоди позивачки забирав сина до Іловайська , щоб той побачився з дідом та бабою. 
Наприкінці липня 2021 року ОСОБА_3 забрав дитину без її дозволу, вивіз у невідомому напрямку та повертати дитину відмовляється, перешкоджає її спілкуванню із сином наодинці.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини разом із нею за місцем її проживання чи перебування. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.
Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 за місцем її проживання чи перебування.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень. 
В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно повернув його зустрічний позов про визначення місця проживання дитини разом із батьком та необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про об`єднання справ в одне провадження. На думку відповідача, суд не дав належної оцінки зібраним у справі доказам, які підтверджують його участь у вихованні дитини та матеріальному утриманні, залишив без уваги думку сина, який висловив своє бажання проживати разом із батьком. Вважає упередженим висновок органу опіки і піклування про те, що проживання житини з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Поза увагою суду залишилася і та обставина, що позивачка як лікар отримує невелику заробітну плату, власного житла не має, щодо неї відкриті два виконавчих провадження про стягнення з неї на користь відповідача грошових коштів на суму понад мільйон грн. Фактично, у позивачки відсутні кошти і на утримання дитини, і на виконання грошових зобов`язань за судовими рішеннями. З липня 2021 року позивачка жодного разу не приїхала до дитини в Іловайськ , коштів на утримання не переказувала, від аліментів не відмовлялася, здоров`ям сина не цікавилася, відмовилася передати його медичні документи. На думку відповідача, рішення суду першої інстанції не відповідає інтересам дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - неспроможними. Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано повернув відповідачеві зустрічну позовну заяву, оскільки вона була подана з пропуском строку, встановленого ч.ч.1,2 ст.193 ЦПК України, клопотання про поновлення пропущеного строку відповідач суду не заявляв. Вважає, що судом дана належна оцінка зібраним у справі доказам та обґрунтовано не прийняті до уваги надані відповідачем письмові докази, оскільки органи, які їх видавали, були створені на тимчасово окупованій території у порядку, не передбаченому законами України, а тому є недійсними і не створюють ніяких правових наслідків. Вважає, що суд обґрунтовано не прийняв до уваги думку дитини, яка тривалий час проживає з батьком без можливості повноцінного спілкування з матір`ю. Наголошує на тому, що отримує заробітну плату, має регулярні доходи і може утримувати дитину. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 адвоката Ткаченко О.В., яка приймала участь у розгляді справи в режимі відео конференції, підтримала апеляційну скаргу та просила про її задоволення, заперечення ОСОБА_1 та її представника адвоката Силкіної Н.І., які просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, думку представника органу опіки і піклування Панченка І.О., який підтримав наявний у справі висновок органу опіки і піклування і просив ухвалити рішення в інтересах дитини, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що визначаючи місце проживання малолітньої дитини сторін у цій справі з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме його повноцінному вихованню та розвитку.
Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. При цьому, під час розгляду справи було враховано якнайкращі інтереси дитини.
Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 23 липня 2005 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_2 . Постійним місцем проживання сторін було м. Іловайськ, Донецької обл. (т.1, а.с. 7,8).
У 2014 році подружжя разом із дитиною виїхали із тимчасово окупованої території України та їх місце проживання було зареєстровано в АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 13-15).
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 11 квітня 2017 року. Як зазначено у судовому рішенні, фактично сімя розпалася з вересня 2016 року, причиною розірвання шлюбу слугували відсутність взаєморозуміння, втрата почуття любові та поваги, вчинення ОСОБА_3 психологічного тиску на ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу неповнолітня дитина буде проживати з матір`ю (т.1, а.с.9-10). 
Рішенням цього ж суду від 21 травня 2018 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 860,00 грн. щомісячно. 
Сторони в судовому засіданні підтвердили, що після розірвання шлюбу їх спільна дитина ОСОБА_2 до червня 2021 року проживав із матір`ю ОСОБА_1 (т.1, а.с.11-12).
За заявою ОСОБА_1 судовим рішенням від 06 червня 2019 року стосовно ОСОБА_3 за вчинення домашнього насильства видавався обмежувальний припис, яким останньому протягом шести місяців заборонялося наближатися, розшукувати, спілкуватися та листуватися з ОСОБА_1 та з неповнолітнім сином. ОСОБА_3 взято на профілактичний облік як особу, яка вчинила домашнє насильство та стосовно якої видано обмежувальний припис (т.1., а.с.144-146).
За договором оренди квартири від 18 серпня 2017 року та від 20вересня 2022 року ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою АДРЕСА_2 , у якій вона проживала із сином ОСОБА_2 ( т.1, а.с.137-139, т.2, а.с.18).
Згідно довідки Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Основа» Запорізької міської ради Запорізької області від 06 вересня 2021 №625 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 5-А класі згаданої школи (т.1, а.с.19).
Як зазначено у характеристиці Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Основа» Запорізької міської ради Запорізької області від 20 вересня 2021 року №672 ОСОБА_2 навчається в ЗЗОШ «ОСНОВА» з 01 вересня 2017 року. За час навчання зарекомендував себе як учень, що показав достатній та високий рівень навчальних досягнень з усіх предметів. Навчається з задоволенням, виявляє інтерес до математики, інформатики, багато читає. Пізнавальні процеси, образне мислення, мовлення в учня добре сформовані, відповідають віковій нормі. За характером ОСОБА_2 стриманий, врівноважений, відповідальний. З дорослими чемний, з дітьми товариський, має лідерські нахили і користується авторитетом серед дітей. Правила поведінки виконує свідомо, не потребує додаткового контролю. Дитина походить з родини внутрішньо переміщених осіб з м.Іловайська Донецької області, має високий рівень тривожності. 
ОСОБА_2 охайний, дбайливо ставиться до своїх речей. Хлопчик забезпечений всім необхідним. Проживає удвох з матір`ю. Мати, ОСОБА_1 , відповідально ставиться до виховання, піклується про сина, має з ним дружні відносини, цікавиться його справами, бере участь в житті класу. Батько, ОСОБА_3 , епізодично підтримував контакт зі школою, спілкувався з вчителями (т.1, а.с.27).
Згідно довідок ЗЗОШ «ОСНОВА» від 11 грудня 2019 №634 та від 16 березня 2021 року № 153 ОСОБА_3 з 2017 до 2021 року до Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «Основа» Запорізької міської ради Запорізької області не звертався, батьківські збори не відвідував (т.1, а.с.17-18).
Після розірвання шлюбу спору між сторонами щодо участі батька у вихованні дитини не було, мати не заперечувала проти тимчасового виїзду дитини разом із батьком на тимчасово окуповану територію для спілкування з батьком, побачення із дідом та бабою, що підтверджується відповідними нотаріально посвідченими заявами від 20 квітня 2021 року, 24 червня 2021 року (т.1, а.с. 114-115).
Після останнього виїзду дитини на тимчасово окуповану територію у червні 2021 року по закінченні терміну перебування - 31 липня 2021 року ОСОБА_3 відмовився повертати дитину позивачці, пославшись на те, що син вирішив проживати разом із батьком.
З приводу відмови відповідача повернути дитину матері остання зверталася до Відділу поліції №1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області з відповідною заявою, проте за результатами перевірки її звернення підстав для внесення відповідної інформації до Єдиного реєстру досудового розслідування не виявлено (т.1, а.с. 69).
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону).
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами,  адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року  у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;    по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з лютого 2019 року працює в ТОВ «Вітацентр» лікарем-акушером-гінекологом та лікарем ультразвукової діагностики консультативно-діагностичного відділення поліклініки, де регулярно отримує заробітну плату, характеризується як відповідальний, дисциплінований і висококласний працівник, який постійно прагне до самовдосконалення, з високим почуттям відповідальності, відверта, чуйна, доброзичлива (т.1, а.с.60,72,142).
Крім заробітної плати за основним місцем роботи ОСОБА_1 отримувала доходи від надання в оренду власного нерухомого майна. Відповідно до декларації платника єдиного податку за 2020 рік вона отримала 528 000 грн. (т.1, а.с.143).
Відповідно до Акту обстеження умов проживання дитини від 20 вересня 2021 року, складеного відділом по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради спільно з Запорізьким міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді проведеного за заявою ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_2 встановлено, що у дитини є окрема кімната, в якій є все необхідне: розкладний диван, одяг, дитячі речі, письмовий стіл, меблі (т.1, а.с.24).
Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради від 20 вересня 2021 року ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра в КНП «ОКЗ НПД» ЗОР не перебуває. За останні п`ять років до закладу не зверталась (т.1, а.с. 26).
Вказані письмові докази свідчать про те, що позивачка забезпечена житлом, мати регулярний дохід, для дитини нею створені умови для проживання, навчання та розвитку дитини.
За висновком Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 14 грудня 2021 року, прийнятим за підсумками засідання комісії, на якій досліджувалися документи, надані ОСОБА_1 та була відсутня інформація щодо доходів ОСОБА_3 , умов його проживання, визнано за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 (т.1,а.с.152).
Судом першої інстанції дана правильна оцінка доказам, наданим відповідачем на підтвердження його доводів про те, що дитина проживає з ним на тимчасово окупованій території у м.Іловайськ в окремому приватному шестикімнатному будинку з усіма зручностями, має окрему кімнату з усім необхідним для відпочинку та навчання, навчається у п`ятому класі муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Ліцей №25» «Інтелект» м.Харцизьк. Батько проводить з дитиною вільний час, вони разом відвідують культурні та спортивні заходи, займається оздоровленням дитини.
Зокрема, відповідачем надано суду копію Акту обстеження житлово-побутових умов від 28 січня 2022 року, акт опитування сусідів від 20 листопада 2021 за підписом голови дом.комітету №3 ОСОБА_8 , довідку Муніципальної бюджетної загальноосвітньої установи Ліцей №25 «Інтеллект» міста Харцизька» від 24 листопада 2021року №01-30/333, висновок спеціаліста за результатами психологічного дослідження ОСОБА_2 , шкільну характеристику (т.1, а.с.212-213,224, 225-226).
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вказані письмові докази є неналежними з огляду на таке.
Відповідно до частин 1-3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014р. № 1207- VIІ, державні органи і органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та Законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані ОСОБА_3 копії квитків із Бердянського дельфінарію, з кінотеатру, товарний чек на придбання мобільного телефону від 27 серпня 2017 року, Договір про туристичне обслуговування від 19 березня 2021 року не можуть свідчити про те, що інтереси дитини будуть найкраще забезпечені при проживанні із батьком. Зазначені докази лише підтверджують той факт, що батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання сина.
Судом першої інстанції в судовому засіданні у присутності представника органу опіки та піклування в режимі відеоконференції заслухано думку неповнолітітньої дитини ОСОБА_2 , який повідомив суд, що після розлучення батьків проживав з матір`ю. Батько достатньо приділяв йому ваги. Після того, як влітку 2021 року він з батьком відпочивав на морі в Бердянську , вони поїхали разом до бабусі у м.Іловайськ, де він вирішив залишитися. Дитина пояснила, що рівнозначно ставиться до батьків, любить їх, проте бажає жити з батьком, оскільки батько приділяє більше уваги і проводить з ним більше часу, а ніж мати. 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Проте судобґрунтовано врахував те, що дитина тривалий час проживала із батьком, що вплинуло на її думку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушені норми процесуального права при вирішенні питання про прийняття до розгляду зустрічного позову та про об`єднання в одне провадження справи за позовом ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, є неспроможними. 
Як видно із матеріалів справи, провадження у справі відкрито ухвалою суду від 30 вересня 2021 року, вирішено провести розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи.
Відповідачу надано строк для подання відзиву протягом 15 днів з дня вручення копії відповідної ухвали та роз`яснено, що у строк для подання відзиву він має право пред`явити зустрічний позов.
16 листопада 2021 року від представника відповідача адвоката Ткаченко О.В. надійшла заява про її вступ у справу як представника відповідача ОСОБА_3 , у якій вона просила суд внести її дані до ЄСІТС «Електронний суд», аби надати доступ до справи в електронному вигляді.
25 листопада 2021від представника відповідача адвоката Ткаченко О.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву та, як зазначила адвокат, у період з 16 по 25 листопада 2021 року вона отримала доступ до ЄСІТС «Електронний суд» та ознайомилась з ухвалою про відкриття провадження та позовною заявою з додатками.
Тобто, станом на 25 листопада 2021 року представник відповідача адвокат Ткаченко О.В. ознайомилась з ухвалою про відкриття провадження та позовною заявою з додатками.
Зустрічна позовна заява надійшла до суду 26 січня 2022 року.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.
Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.
З урахуванням того, що відповідач і його представник ознайомились з ухвалою про відкриття провадження та позовною заявою з додатками не пізніше 25 листопада 2021року, а зустрічний позов було подано 26 січня 2022 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем було пропущено 15-денний строк для подання зустрічного позову, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 193 ЦПК України.
Крім того, відповідно до ст. 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до ч.4 ст. 127 ЦПК України одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Як свідчать матеріали справи, подаючи зустрічну позовну заяву з пропуском строку, клопотання про його поновлення відповідачем не подавалося.
У зв`язку з вищенаведеним, у суду були відсутні правові підстави для продовження відповідачеві строків у порядку ст. 127 ЦПК України для вчинення останнім процесуальних дій.
Посилання відповідача на те, що з 25 листопада 2021 року по 26 січня 2022 року він збирав письмові докази, суд обґрунтовано визнав неспроможними, оскільки відповідач не був позбавлений можливості подати зустрічну позовну заяву у строк, визначений судом, та зазначити про те, що додатково будуть надані документи, які мають значення для розгляду справи, та після отримання яких буде уточнено зустрічний позов.
За таких обставин суд першої інстанції відповідно до ч. З ст. 194 ЦПК України зустрічну позовну заяву, подану з порушенням вимог ч. 1 ст. 193 цього Кодексу, повернув відповідачеві, долучивши її копію до матеріалів справи.
У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 237/3566/17, провадження № 61-13886св2, суд касаційної інстанції наголосив, що пропуск строку на звернення до суду із зустрічною позовною заявою та з клопотанням про продовження строку на подання зустрічного позову, є підставою для повернення зустрічної позовної заяви.
Відмова суду об`єднати в одне провадження позови батьків про визначення місця проживання дитини не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не зможе самостійно утримувати дитину, т.я. отримує невелику заробітну плату, має невиконані судові рішення про стягнення з неї на користь відповідача значних грошових сум, є неспроможними. 
Позивачка має постійне місце роботи, регулярно отримує заробітну плату, до 2021 року мала прибуток від здачі в оренду належної їй нерухомості.
Натомість відповідач про своє місце роботи і про отримувані доходи жодних належних і допустимих доказів суду не надав. 
Наявність виконавчого провадження про стягнення в позивачки на користь відповідача значних грошових коштів не є підставою для висновку про те, що проживання дитини разом із матір`ю не відповідає інтересам неповнолітнього.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не врахована думка неповнолітнього, на якого під час опитування судом чинився тиск з боку психолога, є безпідставними.
При з`ясуванні думки дитини суд зважив на те, що оцінка дитиною поведінки своїх батьків, життєвих обставин може бути необ`єктивною та зумовленою різними важелями впливу. У зв`язку з цим, законодавець передбачив право суду постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України).
Згода дитини на проживання з одним з батьків не є абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
У присутності представника органу опіки та піклування, судом було заслухано думку сина сторін, який в режимі відеоконференції повідомив, що рівнозначно любить як батька, так і матір, але проживати хоче з батьком, який більше проводить з ним часу, а ніж мати.
При вирішенні спору суд врахував ту обставину, що дитина тривалий час проживає у тісному контакті з батьком, та не має можливості повноцінно спілкуватись з матір`ю, а тому ці обставини очевидно вплинули на думку дитини.
При цьому судом також було враховано те, що у період проживання дитини із матір`ю останньою належним чином виконувались батьківські обов`язки, остання не перешкоджала батькові спілкуватися із сином.
У свою чергу батько ізолював сина від суспільства та рідної матері, порушив права дитини на рідну мову, освіту та фізичний і духовний розвиток, що не було ним спростовано шляхом надання належних та допустимих доказів.
Право матері, яка поспіль майже двох років проживала окремо від своєї дитини, на спілкування зі своєю дитиною, передбачено та захищається законом, а тому створення у цьому будь-ким штучних перешкод є недопустимим.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд першої інстанції надав належну оцінку доказам, дослідив висновок органу опіку та піклування нарівні з іншими доказами, врахував ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, у результаті чого ухвалив законне та вмотивоване рішення.
У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.
Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц; від 18 грудня 2018 року у справі № 610/2531/17; від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц.
Так, у постанові Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19) зауважено, що визначаючи місце проживання дитини, суд може врахувати її думку щодо проживання з одним із батьків, проте згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Аналогічні позиції висловлені у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 400/829/17, постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 487/545/17-ц, постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 585/2392/18.
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 554/1124/20 (провадження № 6І-18504св21) зауважено, що озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця її проживання, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, наприклад таких, як тривалий час проживання дитини з одним h батьків без можливості повноцінного спілкування з тим із батьків, з ким дитина не проживає. Одночасно з вирішенням вимоги про визначення місця проживання дитини суд може вирішити і вимогу про зобов`язання відповідача передати дитину для постійного проживання з позивачем.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 523/13088/17 (провадження № 61-45478св18) зауважено, що одне лише бажання дитини проживати з батьком не може бути безумовною підставою для зміни її місця проживання.
Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст. ст.374,375,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 

Повний текст постанови складено 23 лютого 2023 року. 

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська