ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 грудня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/20447/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого - судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                         Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,     
  
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року (м. Дніпро, суддя Дєєв М.В.) у справі № 160/20447/21
за позовом   ОСОБА_1 
до  Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора
про  стягнення недоотриманої частини заробітної плати,-

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач або скаржник) звернувся до суду із позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури (далі відповідач-1), Офісу Генерального прокурора (далі відповідач-2), в якому просив стягнути з  Дніпропетровської обласної прокуратури на користь позивача недоотриману частину заробітної плати, визначеної за статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», за період з травня 2020 року по 28.10.2021 року у сумі 894 474 (вісімсот дев`яносто чотири тисячі чотириста сімдесят чотири) гривень.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що адміністративний позов не є доведеним та обґрунтованим, а отже не підлягає задоволенню.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Вимоги апеляційної скарги позивача мотивовано, зокрема тим, що до Закону №1697-VII не вносилися зміні стосовно умов оплати праці прокурорів до їх переведення до обласної, окружної прокуратури у встановленому порядку. Відтак, скаржник вважає, що відповідач-1 неправомірно нарахував та виплатив позивачу заробітну плату із застосуванням положень постанови Кабінету Міністрів України №505, а не згідно приписів Закону №1697-VII.
З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю.
Відповідач-1 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідач-2 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу позивача в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів  ст. 311 КАС України.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що наказом прокурора Дніпропетровської області №1559к від 06 грудня 2018 року позивача призначено на посаду прокурора відділу організації і процесуального керівництва, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, прокуратури Дніпропетровської області, звільнивши з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області.
Наказом прокурора Дніпропетровської області від 30.04.2020 року № 398к, на підставі рішення кадрової комісії №1, позивача звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 14 травня 2020 року.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 року по справі №160/12712/20, зокрема, постановлено:
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури, прокуратури Дніпропетровської області з 15.05.2020 р.;
- стягнути із Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 327 514 (триста двадцять сім тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.
Наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 25.08.2021 року № 2142к поновлено позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області та органах прокуратури з 15 травня 2020 року.
Згідно копій розрахункових листів позивача за 2021 року ОСОБА_1 нарахований середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 327514 грн. 56 коп.
Оскільки постановою Третього апеляційного адміністративного суду по справі №160/12712/20, постановлено стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, проте вищезазначеним рішенням не було вирішення питання щодо стягнення недоотриманої частини заробітної плати визначеної ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувались, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулось розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур. Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірний період з травня 2020 року по 28 жовтня 2021 року для нарахування позивачу заробітної плати та інших виплат, Дніпропетровська обласна прокуратура мала керуватися постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 р. № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури". Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивач після винесення наказу про поновлення на посаді, до роботи не приступив, заробітна плата за спірний період не нараховувалась, а нарахована позивачу, на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду по справі №160/12712/20 від 16.08.2021 року, сума у розмірі 327514, 56 грн. є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, а не заробітною платою.
Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р., який застосовується, зокрема, у випадку вимушеного прогулу.
Апеляційний суд зазначає, що приписи ст. 235 КЗпП не встановлюють обов`язок роботодавця нарахувати та виплатити працівнику, якого поновлено на попередній роботі, заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Натомість, при винесені рішення про поновлення на роботі, безпосередньо суд, як орган який розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Колегією суддів зі змісту матеріалів справи встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 року по справі №160/12712/20, зокрема, постановлено поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області з 15.05.2020 р., стягнути із Дніпропетровської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02909938) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 327 514 (триста двадцять сім тисяч п`ятсот чотирнадцять) грн. 56 коп.
Тобто, у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 року по справі №160/12712/20, згідно приписів ст. 235 КЗпП, судом прийнято рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2020 р. по 16.08.2021 р. з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що за період з 15.05.2020 р. по 16.08.2021 р. у відповідача-1 відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу заробітної плати, адже відповідач-1 за цей період мав сплатити позивачу саме середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначений згідно постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 року по справі №160/12712/20.
Стосовно нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 17.08.2021 року по 24.08.2021 року.
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 25.08.2021 року № 2142к поновлено позивача на посаді прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що поширює свою діяльність на Дніпропетровську область, та слідчих регіональної прокуратури прокуратури Дніпропетровської області та органах прокуратури з 15 травня 2020 року.
Отже, з метою виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.08.2021 року по справі №160/12712/20 відповідач поновив позивача на посаді безпосередньо 25.08.2021 року.
Відтак, апеляційний суд вважає, що підстави для нарахування та виплати відповідачем-1 позивачу саме заробітної плати за період з 17.08.2021 року по 24.08.2021 року відсутні, адже в цей період позивача ще не було поновлено на посаді прокурора.
Стосовно нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період з 25.08.2021 року по 28.10.2021 року.
Приписами ст. 94 КЗпП визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Апеляційним судом встановлено, що відповідач листами від 25.08.2021 №07-1480вих-21, від 30.08.2021 №07-1503вих-21, від 03.09.2021 №07-1534вих-21, від 10.09.2021 №07-1586вих-21, від 17.09.2021 №07-1629вих-21, від 24.09.2021 №07-1667вих-21, від 30.09.2021 №07-1669вих-21, від 18.10.2021 №07-1779вих-21 повідомляв позивача про поновлення останнього на роботі та про необхідність ознайомлення з наказом керівника Дніпропетровської обласної прокуратури від 25.08.2021 року № 2142к. Вказані листи направлені позивачу на його особисту електронну пошту.
Відтак, колегія суддів критично оцінює доводи скаржника, що останньому не було забезпечено доступ до роботи через неознайомленням з наказом про поновлення на посаді прокурора, оскільки причина, з якої позивач не став до роботи, не має значення в цьому спорі, адже мова йде про стягнення частини саме заробітної плати, а не будь-яких компенсаторних виплат, як-то за затримку виконання рішення суду про поновлення на посаді.
В свою чергу, матеріали справи містять табелі обліку робочого часу працівників відповідача-1 за серпень, вересень та жовтень 2021 року. Зі змісту цих табелів вбачається, що позивач у серпні, вересні та жовтні 2021 року на роботі не з`являвся з нез`ясованих причин.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідач-1 обґрунтовано не здійснював за період з 25.08.2021 року по 28.10.2021 року нарахування та виплату заробітної плати позивачу, оскільки у серпні, вересні та жовтні 2021 року позивач до роботи не приступив. 
Підсумовуючи, колегія суддів дійшла висновку, що у спірний період з 15.05.2020 р. по 28.10.2021 року у відповідача-1 взагалі були відсутні підстави для нарахування та виплати саме заробітної плати позивачу. Доводи апеляційної скарги, зокрема про застосування відповідачем-1 приписів постанови Кабінету Міністрів України №505 замість положень Закону №1697-VII, цей висновок не спростовують.
З цих підстав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністративний позов не є доведеним та обґрунтованим, а отже не підлягає задоволенню. 
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.
Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями  317,  321,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 160/20447/21 – залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов