ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
2 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 352/606/17
провадження № 51-2906км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
представника 
потерпілого                         ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013090250000800, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження за таких обставин. 
2 грудня 2013 року приблизно о 16:00 ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц Спринтер 308 CDI» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) рухався автомобільною дорогою «Калуш-Івано-Франківськ» зі сторони м. Івано-Франківськ у напрямку м. Калуш, та наблизившись до перехрестя з автомобільною дорогою «Стрий-Чернівці», що зліва по напрямку його руху, зайняв крайнє ліве положення та зупинився для виконання маневру повороту ліворуч. В цей час зі сторони м. Калуш у напрямку м. Івано-Франківськ, до цього перехрестя рухаючись прямолінійно наближався автомобіль ВАЗ-21063 (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_9 .
Водій ОСОБА_8 в порушення вимог пунктів 2.3 б), 10.1, 16.13 правил дорожнього руху, перед початком та зміною напрямку руху, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, що склалась, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити автомобіль ВАЗ-21063, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки для інших учасників руху, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, не маючи переваги у русі, розпочав маневр повороту ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-21063. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника. Вирок районного суду змінив, виключивши з його мотивувальної частини посилання на порушення ОСОБА_8 правил експлуатації транспорту. В решті вирок суду залишив без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. На думку захисника, суд першої інстанції при відсутності доказів на підтвердження винуватості засудженого застосував закон, який не підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 286 КК. Також вказує, що органи досудового розслідування у даному провадженні діяли поза межами повноважень, визначених КПК, відтак всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, є недопустимими. Вказані порушення залишились поза увагою апеляційного суду, який залишивши апеляційну скаргу захисника без задоволення, не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою. Враховуючи викладене, рішення судів не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК і підлягають скасуванню.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор та представник потерпілого заперечували проти задоволення цієї скарги. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд належним чином умотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до вимог закону в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо  ОСОБА_8 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Зокрема, винуватість ОСОБА_8 доводиться показаннями потерпілого ОСОБА_9 щодо обставин вчинення засудженимкримінального правопорушення,які є послідовними та узгоджуються з іншими доказами наявними в матеріалах кримінального провадження. 
При цьому, сам засуджений у суді винуватість не визнав та пояснив, що його автомобіль стояв і не рухався, а автомобіль потерпілого в`їхав в ліву сторону його автомобіля.
Разом із цим, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції пояснив, що в день події він їхав на автомобілі та біля повороту побачив десь за 100 м, або і менше, що йому на зустріч рухався автомобіль «Мерседес Спринтер». Приблизно за 20 м до його автомобіля, бус зупинився, правим колесом виїхавши на подвійну суцільну лінію, а за 2-3 секунди до ДТП бус почав рух і виїхав на його зустрічну полосу, тому і відбулась пригода. Це трапилось, коли до автомобіля ОСОБА_8 залишалось приблизно 10 м, тому уникнути ДТП він не міг, оскільки не міг проїхати між бусом та червоною машиною, яка стояла справа. Зазначив, що їхав зі швидкістю близько 60 км/год, удар прийшовся на ліву сторону автомобіля засудженого та ліву сторону його автомобіля.  
За клопотанням сторони захисту судом було прослухано показання свідка ОСОБА_10 , надані ним 24 квітня 2018 року під час попереднього розгляду справи судом першої інстанції (даний свідок неодноразово викликався судом, однак у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за межі території України його допит під час нового розгляду справи був неможливим). Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні 24 квітня 2018 року, пояснив, що він разом із засудженим в день події на автомобілі останнього повертались додому. Протягом поїздки він за дорогою не слідкував, оскільки був втомлений та дрімав. Перед самою ДТП почув, що ОСОБА_8 раптово голосно закричав, тому він відкрив очі та побачив, що на них їде автомобіль, який був метрів за 10 від них, його несло юзом, мабуть тому, що була ожеледиця. Їх машина була нерухома та стояла на місці, однак на якій смузі стояв їх автомобіль сказати не може, оскільки не звернув уваги. Автомобіль потерпілого врізався в «Мерседес-Бенц», від чого спрацювали подушки безпеки. Він вийшов з автомобіля та підійшов до автомобіля потерпілого, в якому побачив травмованого ОСОБА_9 та потім викликали швидку. 
Як убачається з протоколу проведення слідчого експерименту (зі схемою) від 24 вересня 2016 року, свідок ОСОБА_11 пояснив, що на автомобілі рухався зі сторони авторинку та наближався до перехрестя з автодорогою «Калуш-Івано-Франківськ». Перед ним зупинився автомобіль, за габаритами схожий на «Мерседес-Віто», а свідок зупинився позаду мікроавтобуса і очікував на подальший проїзд. Тоді зі сторони м. Івано-Франківськ до перехрестя під`їхав мікроавтобус «Мерседес Спринтер», який спочатку зупинився, а потім відновив рух, виконуючи маневр повороту ліворуч на автодорогу до авторинку. Коли «Мерседес» відновив рух, то відбулось зіткнення з автомобілем ВАЗ-21063. Як саме до зіткнення рухався автомобіль ВАЗ-21063 зі сторони м. Калуш, він не бачив. В протоколі також зазначено, що потерпілий ОСОБА_9 вказував, що при наближенні до перехрестя побачив, як праворуч зупинились два мікроавтобуси, які очікували проїзду його автомобіля, а на зустрічній смузі зупинився мікроавтобус «Мерседес Спринтер», який при наближенні автомобіля потерпілого до перехрестя відновив рух, розпочав маневр повороту ліворуч та виїхав на його смугу руху. Зазначив, що уникнути зіткнення не міг через малу відстань до автомобіля «Мерседес Спринтер». Також у протоколі міститься посилання на висновок інженерно-транспортної експертизи (від 5 березня 2014 року) стосовно місця зіткнення транспортних засобів саме на смузі руху у напрямку м. Івано-Франківськ, і протокол місця огляду події ( від 2 грудня 2013 року) в частині розташування транспортних засобів після ДТП. Проведено заміри часу за допомогою секундоміра.
З вироку убачається, що свідка ОСОБА_11 судом допитано не було, оскільки останній на неодноразові виклики до суду жодного разу не з`явився, відповідно до рапортів працівників поліції ухвала суду про застосування до свідка приводу виконана не була, тому що останній за місцем реєстрації відсутній, а в подальшому сторона обвинувачення відмовилась від допиту даного свідка.  
Також суд першої інстанції дослідив та проаналізував інші письмові докази, зокрема: протокол огляду місця події з додатками (план схемою та фототаблицями), якими детально зафіксовано розміщення транспортних засобів після ДТП; висновок інженерної транспортно-трасологічної експертизи, відповідно до якого зіткнення автомобілів відбулось на смузі, яка призначена для руху в напрямку м. Івано-Франківськ; висновки експертизи, якими встановлено, що рульове керування та гальмівна система автомобілів, якими керували потерпілий та засуджений, знаходились в працездатному стані; довідку (від 2 грудня 2013 року), з якої убачається, що потерпілого було доставлено до лікарні, оглянуто і поставлено попередній діагноз - травма правого колінного суглобу; висновок експертизи, яким встановлено, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлено закритий багато уламковий перелом правого надколінника із зміщенням уламків, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. 
Судом було також досліджено: витяг з кримінального провадження про реєстрацію заяви в ЄРДР, відповідно до якої 2 грудня 2013 року відбулось зіткнення автомобілів засудженого та потерпілого, в результаті чого останній отримав травму колінного суглобу; протокол тимчасового доступу та вилучення медичної карти потерпілого (ухвалою слідчого судді надано дозвіл на тимчасовий доступ та вилучення медичної карти ОСОБА_9 ); постанови слідчого про визнання автомобілів речовими доказами, про призначення та проведення експертиз у кримінальному провадженні; постанову про призначення групи прокурорів; витяг з кримінального провадження, слідчим в якому зазначено ОСОБА_12 ; постанову про доручення досудового розслідування іншому органу, відповідно до якої заступником прокурора Івано-Франківської області досудове розслідування даного кримінального провадження передано з СВ Тисменицького ВП до СУ ГУ НП в Івано-Франківській області; витяг з кримінального провадження, слідчими в якому зазначено ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; повідомлення про початок досудового розслідування за підписом слідчого СУ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_13 ; доручення про проведення досудового розслідування, відповідно до якого начальником відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області підполковником поліції ОСОБА_15 доручено проводити досудове розслідування у даному кримінальному провадженні слідчому ОСОБА_13 .
Свідок ОСОБА_13 , будучи допитаним у суді першої інстанції підтвердив, що він проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, згідно доручення начальника відділу ОСОБА_15 . Зазначив, що ним було складено повідомлення про підозру та обвинувальний акт. Участь у слідчому експерименті від 24 вересня 2016 року він не приймав, іншим слідчим надавав методичну допомогу.
З висновку експерта від 9 грудня 2016 року вбачається, що причиною виникнення ДТП, з технічної точки зору були обставини, пов`язані із невідповідністю дій водія автомобіля «Mersedes-Benz Sprinter» ( ОСОБА_8 ) вимогам пунктів 10.1, 10.4 та 16.3 правил дорожнього руху, а саме при виконанні маневру повороту ліворуч на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг в наданні дороги автомобілю ВАЗ-21063, який рухався у зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо. Також у висновку зазначено, що водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного гальмування за умови руху по даній дорозі, як зі швидкістю 60 та і 80 км/год. 
Також суд у вироку зазначив, що твердження сторони захисту про можливість здійснення потерпілим роз`їзду із транспортним засобом засудженого та автомобілем, який стояв на в`їзді із другорядної дороги не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судом ОСОБА_9 рухався виключно по своїй смузі руху, а відповідно до висновку експертизи від 23 грудня 2014 року застосування будь-яких маневрів у випадку виникнення небезпеки для руху не відповідає вимогам правил дорожнього руху і, відповідно не може бути технічно обґрунтованим.
Таким чином суд, оцінивши показання потерпілого, свідків і засудженого у сукупності із іншими доказами, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими й в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.
Оцінка доказів, які судом покладено в основу обвинувального вироку, проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, а тому твердження захисника про протилежне, є безпідставними. 
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , належним чином перевірив викладені в ній доводи про незаконність та необґрунтованість вироку, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також недопустимість та неналежність доказів, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Так, апеляційний суд зазначив, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення поза розумним сумнівом доведена сукупністю належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, які були отримані відповідно до вимог чинного законодавства. 
Доводи захисника про неповноту судового слідства, яка полягала в непроведені допиту свідка ОСОБА_11 , що на думку захисника, перешкодило суду правильно вирішити питання відносно законності отримання та допустимості доказів (протоколів слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_11 ), були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх безпідставними. 
В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що дійсно свідка ОСОБА_11 судом першої інстанції допитано не було, оскільки він на неодноразові виклики до суду жодного разу не з`явився, відповідно до рапортів працівників поліції ухвала суду про застосування до свідка приводу в судове засідання виконана не була, тому що за місцем реєстрації свідок відсутній. 
Враховуючи викладене, в подальшому сторона обвинувачення відмовилась від допиту даного свідка, проте на думку колегії суддів апеляційного суду, вказані обставини ніяким чином не дають підстав вважати згадані докази недопустимими та недостовірними. 
Разом із цим, суд зазначив, що пояснення особи, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступають відомості, які встановлені під час проведення вказаної слідчої дії і зафіксовані в протоколі цієї слідчої (розшукової) дії. Положеннями КПК не передбачено необхідності перевірки таких пояснень, наданих особою при проведенні слідчого експерименту, а сам протокол слідчого експерименту є документом, який суд досліджує безпосередньо у судовому засіданні, що і було зроблено судом першої інстанції та надано доказам відповідну оцінку у судовому рішенні. 
З приводу посилання сторони захисту на протилежні показання свідка ОСОБА_11 під час слідчих експериментів, апеляційний суд зазначив, що з протоколу слідчого експерименту від 15 березня 2014 року, на відміну від протоколу слідчого експерименту 24 вересня 2016 року вбачається, що при його проведенні жодних замірів секундоміром не здійснювалось, а відтак пояснення свідка не можуть бути аналогічними. До того ж, під час проведення слідчого експерименту 15 березня 2014 року взагалі не використовувався автомобіль, який зупинився перед автомобілем ОСОБА_11 , а відтак не перевірено чи мав можливість свідок весь час спостерігати рух мікроавтобуса. Разом із цим, як при первинному, так і при повторному слідчому експерименті ОСОБА_11 зазначив про виїзд транспортного засобу під керуванням засудженого на смугу руху в напрямку м. Івано-Франківськ. 
З огляду на викладене, твердження захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту від 29 вересня 2016 року та похідних від нього доказів, є безпідставними. 
Доводи захисника про відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_13 , який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні, були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.  
Зокрема, суд послався на доручення про проведення досудового розслідування від 9 березня 2017 року, відповідно до якого начальником відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП в Івано-Франківській області підполковником поліції ОСОБА_15 доручено проводити досудове розслідування у даному кримінальному провадженні слідчому ОСОБА_13 .
При цьому, повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі «доручення» не суперечить вимогам ст. 39 КПК. 
Відповідно до ст. 110 КПК, на яку посилається захисник, дійсно зазначено, що рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови, однак за змістом пунктів 8, 17 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені в окремих статтях КПК - 39 та 40. А положення ст. 110 КПК не містять імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає своє рішення у формі постанов.
З підстав наведеного колегія суддів не вважає істотним порушенням вимог процесуального закону визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документу - доручення.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що досудове розслідування у даному провадженні здійснено неуповноваженою особою, як і відсутні підстави вважати зібрані слідчим докази недопустимими, про що зазначає захисник в касаційній скарзі.  
Ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду. Підстав для скасування судових рішень та закриття кримінального провадження, як про це зазначає захисник, Судом не встановлено. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 8 грудня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 15 червня 2022 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                        ОСОБА_3