Справа № 162/447/22 	Головуючий у 1 інстанції: Савич А. С. 	
Провадження № 22-ц/802/177/23  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 лютого 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 листопада 2022 року,
                                            В С Т А Н О В И В:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
Покликався на те, що 06 травня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він передав у борг останній грошові кошти у розмірі 1100 доларів США, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 9 % на місяць, з кінцевим терміном повернення позики до 01 вересня 2019 року, що підтверджується складеною і підписаною відповідачем розпискою.
Крім того позивач вказував, що ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконала, позичені гроші в установлений строк йому не повернула. 
Враховуючи наведене просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь борг у розмірі 1100 доларів США, що по курсу НБУ на дату звернення із позовом становить 40217 гривень (1100,00 долар США х 36,57 гривень) проценти за користування позикою за 39 місяців у розмірі 3861 доларів США (99 доларів США за 1 місяць х 39 місяців користування позикою), що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 31 серпня 2022 становить 141196 грн 77 коп. (3861 доларів США х 36,57 грн) та відшкодувати йому понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 1700 грн.
Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 23 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 06 травня 2019 року в сумі 1100 доларів США, 9 відсотків в місяць в сумі 396 доларів США, що відповідає строку дії договору, та 3 відсотки річних в сумі 99 доларів США, а всього 1595 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення суду у частині незадоволених судом першої інстанції його позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що відсутні підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 9 % за весь період неповернення позики, а не за 4 місяці, як це  передбачено договором.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу. 
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із неповерненням позичених коштів позивачу відповідач як позичальник порушив права останнього як позикодавця, передбачені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики та відсотків за час строку дії договору з 06 травня по 01 вересня 2019 року і 3 % річних з 01 вересня 2019 року по 31 серпня 2022 року, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Такий висновок суду є правильний.
Встановлено, що 06 травня 2019 року ОСОБА_2 отримала в позику 1100 доларів США у ОСОБА_1 , терміном на 4 місяці, під 9 % в місяць, що стверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 оригінал якої наявний в матеріалах справи (а.с. 47).
Крім того встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався із листами – вимогами до відповідача ОСОБА_2 щодо повергнення йому грошових коштів, отриманих останньою за зазначеним вище договором позики, однак відповідач його вимоги не виконала (а.с.9-12).
Також встановлено, що з приводу неповернення йому ОСОБА_2 позичених у нього грошових коштів позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів Любешівського ВП ГУНП у Волинській області, на що отримав відповідь – роз`яснення про вирішення даного спору у порядку цивільного судочинства (а.с. 8, 13).
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною третьою статті 1049 ЦК України передбачено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Враховуючи викладене, та зокрема те, що факт укладення сторонами договору позики підтверджено належним доказом - борговою розпискою, яка знаходиться у позикодавця, а також зважаючи на те, що відповідач факт належного виконання обов`язку щодо повернення позики належними та достатніми доказами не підтвердив і не оспорив договір позики, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо стягнення із відповідача на його користь  саме суми позики у розмірі 1100 доларів США.
Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність стягнення відсотків за користування позикою після закінчення строку її повернення, визначеного у борговій розписці, і вірно застосував положення ст. 625 ЦК України. Що цілком відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, відповідно до якої право кредитодавця (позикодавця) нараховувати передбачені договором проценти за кредитом (позикою) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання
Аналогічні висновки щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку, визначеного умовами договору для її повернення, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, які відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суд має враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягненню підлягають відсотки лише за період з 06 травня 2019 року по 01 вересня 2019 року, що становить (4 міс. * 99 ) 396 доларів США, а також, у відповідності до вимог викладених у ст. 625 ЦК України, правильно стягнув 3 % річних, за період з 01 вересня 2019 по 31 серпня 2022 року, у розмірі 99 доларів США.
Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і доводи апеляційної скарги позивача про незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення в частині відмови у відшкодуванні позивачу за рахунок відповідача, понесених судових витрат на правничу допомогу.
Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції, встановивши обставини справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав, зазначену вище, правову оцінку.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                                У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Любешівського районного суду Волинської області від 23 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді