ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" лютого 2023 р.           Справа№ 927/432/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Шаптали  Є.Ю.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Тищенко О.В. 

при секретарі           Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 28.02.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Гральні системи України" 

на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 (суддя Ломака В.С., повний текст рішення складено 29.12.2021)

за позовом Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі:
1. Кабінету Міністрів України
2. Державної служби геології та надр України

до 

1. Приватного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Надра України"
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Мульті-Мобіл"
3. Приватного підприємства "Гральні системи України"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Кабінету Міністрів України Фонд державного майна України

про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна з чужого незаконного володіння

та за зустрічним позовом Приватного підприємства "Гральні системи України"
до 1. Кабінету Міністрів України
2. Державної служби геології та надр України
про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» (далі - відповідач-2) та Приватного підприємства «Гральні системи України» (далі - відповідач-3) про визнання недійсним договору від 26.11.2007 року купівлі-продажу нерухомого майна, яким є 1/14 частина об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15, а саме: частина нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, а також витребування у Приватного підприємства «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України вищенаведеного нерухомого майна.
В обґрунтування позовних вимог Прокурор посилався на те, що 26.11.2007 року між Національною акціонерною компанією «Надра України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 придбав нерухоме майно - 1/14 частину об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2. Відповідно до означеного правочину Товариство з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» придбало у Національної акціонерної компанії    »Надра України» спірне нерухоме майно за ціною 1 561 307,65 грн., яка, за твердженням Прокурора, є меншою від ринкової вартості такого майна. У той же час Прокурор вказував, що 04.12.2007 року зазначене майно було відчужене Відкритому акціонерному товариству Банк «Біг Енергія» за ціною 3 800 000,00 грн., що удвічі більше суми, яку отримала Національна акціонерна компанія «Надра України» за спірним договором. Крім того, Прокурор зазначив, що згідно з пунктом 5.4 статуту Національної акціонерної компанії «Надра України» у редакції, чинній на час утворення цієї Компанії, майно, що є державною власністю і передане відповідачу-1 у користування та/або управління, відчуженню не підлягає.
З урахуванням наведених підстав, а також зважаючи на те, що оскаржуваний договір суперечить вимогам статей 8, 9, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», положенням статуту Національної акціонерної компанії «Надра України», статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року № 803, статтям 75, 139, 141, 145 Господарського кодексу України, Прокурор просив суд визнати його недійсним з посиланням на статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України та статтю 207 Господарського кодексу України. Водночас Прокурор також зазначив, що оскільки спірне нерухоме майно відчужено без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, право власності у визначеному законом порядку до наступних набувачів не перейшло, а отже спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача - Приватного підприємства «Гральні системи України». В обґрунтування зазначеної вимоги Прокурор, зокрема, посилався на положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Приватним підприємством «Гральні системи України» подано зустрічний позов до Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України про визнання права власності на об`єкт нерухомості: 1/14 частину об`єкту нерухомості, загальною площею 499,9 м2, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл.,   м. Чернігів, вул. Шевченка, 15.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що Приватне підприємство «Гральні системи України» є добросовісним набувачем спірного майна, у зв`язку з чим останнє не може бути позбавлене прав на майно, а держава не має права втручатися у право власності позивача за зустрічним позовом.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 27.08.2019 року прийнято зустрічний позов Приватного підприємства "Гральні системи України" до спільного розгляду з первісним позовом Прокурора та об`єднано в одне провадження з первісним позовом, а також, з огляду на те, що відповідачами за зустрічним позовом є державні органи виконавчої влади, справу № 927/432/19 направлено за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 первісний позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень - 1/14 частини об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частини нежитлової будівлі літ. «А-3, АП»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, укладеного 26.11.2007 року між Національною акціонерною компанією «Надра України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл».
Витребувано у Приватного підприємства «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України нерухоме майно - 1/14 частини об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, АП»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» на користь Офісу Генерального прокурора 26 339 грн 02 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 480 грн 25 коп. витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» на користь Офісу Генерального прокурора 26 339 грн 02 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 480 грн 25 коп. витрат по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд встановив, що Кабінет Міністрів України (засновник та орган управління відповідача-1) не приймав жодних рішень щодо зміни правового статусу майна, основних фондів, статутного капіталу Компанії, докази наступного схвалення спірного правочину власником відчуженого державного нерухомого майна в матеріалах справи також відсутні, а тому вимоги прокурора про визнання недійсним оскаржуваного Договору є обґрунтованими.
У зв`язку з вказаним, оскільки спірний об`єкт нерухомості вибув із володіння власника (держави в особі Кабінету Міністрів України) не з його волі, і у позивача-1 в порядку статті 388 Цивільного кодексу України виникли правові підстави для витребування цього майна у відповідача-3 як останнього володільця, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог прокурора про витребування у державну власність спірного нерухомого майна від останнього набувача - Приватного підприємства «Гральні системи України».
При цьому, судом відхилено як безпідставну заяву відповідача-3 про застосування строку позовної давності до спірних відносин та зазначено, що права та інтереси держави підлягають захисту шляхом задоволення первісного позову Прокурора.
Разом з цим, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог Приватного підприємства «Гральні системи України» у даній справі з огляду на встановлені під час розгляду справи фактичні обставини, взявши до уваги вибуття з власності держави спірного нерухомого майна поза волею його дійсного власника, а також враховуючи задоволення первісних вимог прокурора.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне підприємство «Гральні системи України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Державної служби геології та надр України - відмовити; зустрічний позов Приватного підприємства «Гральні системи України» - задовольнити: визнати за Приватним підприємством «Гральні системи України» право власності на об`єкт нерухомості - 1/14 частину об`єкту нерухомості, загальною площею 499,9 кв.м., позначений на плані літерами А-3,   АП: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 кв.м., приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 кв.м, який розташований за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, будинок 1.  Судові витрати покласти на Заступника Генерального прокурора, Кабінет Міністрів України та Державну службу геології та надр України.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неналежно досліджено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції,не відповідають встановленим обставинам справи.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
- судом неправильно застосовано норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та положення статуту НАК «Надра України» станом на 2007 рік;
- позивачами не надано доказів того, що договір купівлі-продажу від 26.11.2007 між НАК «Надра України» та ТОВ «Мульті-Мобіл» укладено всупереч порядку прийняття управлінських рішень, передбачених статутом НАК «Надра України»;
- судом безпідставно не застосовано строки позовної давності;
- судом порушено норми процесуального права в частині визнання письмовим доказом висновку судової оціночно - будівельної експертизи від 15.06.2017;
- ПП «Гральні системи України» є добросовісним набувачем спірного майна, а враховуючи презумпцію правомірності правочину, добросовісний набувач не може бути позбавлений права власності на це майно;
- судом неправильно застосовано положення ст.ст.316, 317, 328, 388 Цивільного кодексу України, що призвело до відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог.
19.01.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва області від 21.12.2021 у справі №927/432/19.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М.Л., Куксов В.В.
На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №927/432/19 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 24.01.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №927/432/19 на адресу Північного апеляційного господарського суду.
08.02.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2022 у справі №9927/432/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 та призначено до розгляду на 05.04.2022.
04.04.2022 до канцелярії суд від Офісу Генерального прокуратора надійшов відзив на апеляційну скаргу у відповідності до якого останній просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просить залишити в силі.
07.04.2022 до канцелярії суду від Заступника Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокурор заперечує проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, зазначаючи наступне: 
- доводи скаржника про наявність у компанії повноважень на відчуження спірного майна у зв`язку з його перебуванням у статутному фонді є необґрунтованими, оскільки статус спірного майна на момент його продажу визначається як державна власність;
- доводи апеляційної скарги про обізнаність КМУ про продаж спірного майна ще у 2007 року є безпідставними, оскільки КМУ і Держгеонадра не є безпосередніми учасниками спірних правовідносин, не були стороною оспорюваного договору, тому не володіли інформацією про його укладення, що є достатньою підставою для поновлення строку позовної давності;
- висновок судової оціночно - будівельної експертизи від 15.06.2017 є належним доказом, який має бути оціненим в сукупності з іншими доказами;
- необґрунтованими є доводи скаржника про наявність підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки спірне нерухоме майно вибуло з державної власності поза волею дійсного власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, тому воно підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача - ПП «Гральні системи України».
Судове засідання, яке призначене на 05.04.2022 не відбулось.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 «продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.
У період з 04.04.2022 по 08.04.2022   головуючий суддя - Шаптала Є.Ю. перебував у щорічній відпустці.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022 розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 призначено на 13.07.2022.
21.06.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства «Гральні системи України» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проведення якої доручити Господарському суду Чернігівської області.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2022 відмовлено у задоволенні клопотання Приватного підприємства «Гральні системи України» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 відкладено розгляд справи за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 на 16.08.2022.
14.07.2022 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від Приватного підприємства «Гральні системи України» надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проведення якої доручити Господарському суду Чернігівської області.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2022 клопотання   Приватного підприємства «Гральні системи України» про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції задоволено.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 виправлено допущену в п.1 резолютивній частині ухвали Північного апеляційного господарського суду від 13.07.2022 описку, а саме замість   - «Відкласти розгляд справи за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 на 16.08.2022 року о 12 год. 00 хв., зал судових засідань № 16 (другий поверх)»   зазначити :   »Відкласти розгляд справи за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 на 16.08.2022 року о 13 год. 00 хв., зал судових засідань № 16 (другий поверх)».
У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги, розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 не відбувся.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.08.2022 призначено справу до розгляду на 13.09.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 відкладено режимі відеоконференції розгляд справи за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 на 12.10.2022.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2922/22 від 26.09.2022, відповідно до рішення зборів суддів Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2022, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2022 апеляційну скаргу Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 29.11.2022.
29.11.2022 до канцелярії суду від Заступника Генерального прокурора надійшли пояснення, у яких прокурор посилається на судові рішення у подібних справах та наголошує на їх врахуванні при розгляді даної справи. Також прокурор посилається на встановлені слідством обставин в кримінальному провадженні №42015000000002833, що мають суттєве значення для розгляду цієї справи. 
У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги, розгляд апеляційної скарги Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 не відбувся 29.11.2022.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 призначено справу до розгляду в режимі відеоконференції на 31.01.2023.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 відкладено в режимі відеоконференції розгляд справи за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 на 28.02.2023.
У судове засідання 28.02.2023 з`явилися прокурор, представники позивача, відповідача-1 та відповідача-3.
Представник відповідача-3 підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Представник відповідача-1 підтримав доводи апеляційної скарги.
Прокурор та представник позивача надали пояснення, у яких заперечили щодо доводів апеляційної скарги та просили суд залишити її без задоволення.
Інші учасники справи до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Суд апеляційної інстанції враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану справу за відсутності представників інших учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 14.06.2000 року № 802/2000 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвідки надр» було ухвалено рішення про створення Національної акціонерної компанії «Надра України» (далі - Компанія), у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України зобов`язано:
1) здійснити в установленому порядку заходи щодо створення Компанії, зокрема: затвердити статут Компанії; забезпечити формування статутного фонду Компанії. З цією метою, зокрема, визначити: відкриті акціонерні товариства, пакети акцій яких закріплено в установленому порядку в державній власності і які передаються до статутного фонду Компанії; державні та казенні підприємства, які підлягають перетворенню в державні акціонерні товариства, з наступною передачею акцій до статутного фонду Компанії; затвердити перелік державного майна, яке передається в користування Компанії для забезпечення її діяльності;
2) вирішити в установленому порядку питання щодо закріплення у державній власності 100 відсотків акцій Компанії, а також недопущення відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передачі в управління будь-яким особам.
На виконання цього Указу Президента України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2000 року № 1273 «Питання Національної акціонерної компанії «Надра України», було:
1) зобов`язано Фонд державного майна передати у місячний термін до статутного фонду Компанії 100 відсотків акцій Державної акціонерної холдингової компанії «Укргеолреммаш» (пункт 1);
2) затверджено переліки: підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства після виключення їх в установленому порядку з переліку підприємств, які не підлягають приватизації, з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду Компанії, згідно з додатком 1; державних підприємств, які підлягають перетворенню у відкриті акціонерні товариства з наступною передачею пакетів акцій до статутного фонду Компанії, згідно з додатком 2 (пункт 2);
3) передано до статутного фонду Компанії майно підприємств згідно з додатком 3, з наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії (пункт 4);
4) установлено, що 100 відсотків акцій Компанії закріплюються у державній власності. Відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передача в заставу або управління будь-яким особам не допускається (пункт 5).
Спільним наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від    08.05.2001 року № 176 та Компанії від 15.05.2001 року № 21 до складу Компанії вирішено передати Державне геологічне підприємство «Чернігівнафтогазгеологія» разом із цілісним майновим комплексом з об`єктами житлосоцпобуту. У пункті 4 цього наказу зазначено вважати ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» з дня затвердження актів передавання-приймання підприємства до складу Компанії та його майна до статутного фонду цієї Компанії виключеним зі сфери управління Мінекоресурсів України та включеним до складу Компанії.
Згідно з актом передавання-приймання ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» до складу Компанії № 1 Міністерство екології та природних ресурсів України передало, а Компанія прийняла до свого складу Державне геологічне підприємство «Чернігівнафтогазгеологія» як цілісний майновий комплекс разом з основними фондами, в тому числі з об`єктами житлосоцкультпобуту, переліченими у висновку експерта про вартість оцінюваних необоротних активів підприємства, іншими необоротними активами, оборотними активами, в тому числі об`єктами незавершеного виробництва, грошовими коштами, витратами майбутніх періодів тощо відповідно до статей передавального балансу підприємства, який складено з урахуванням організованої ФДМУ переоцінки необоротних активів підприємства, з валютою балансу 164 576,5 тис. грн. відповідно до затвердженого передавального балансу підприємства.
25.12.2006 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав Компанії свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, за яким Компанія є власником наступного нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-3, АП», 1 452,3 м2; нежитлова будівля літ. «А2-1 А1-5, А1», 4 078,2 м2; гараж-сарай, Б1 б-1, 188,6 м2, яке розташоване за адресою: місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15. Форма власності - державна.
Рішенням правління Компанії, оформленим протоколом від 23.11.2007 року № 33, погоджено проект договору купівлі-продажу нежилих приміщень між Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл».
26.11.2007 року між Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень (далі - Договір), за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 придбав нерухоме майно - 1/14 частину об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2.
Вказаний Договір підписаний представниками його сторін, скріплений печатками наведених суб`єктів господарювання, а також 26.11.2007 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко Юлією Валентинівною та зареєстрований у реєстрі за № 361.
За умовами пункту 2 Договору об`єкт продажу належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, виданого виконавчим комітетом Чернігівської міської ради 25.12.2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 року № 311 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28.12.2006 року, зареєстрованого Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 528 в книзі № 14, про що виданий витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно 11.01.2007 року, номер витягу 13185269, реєстраційний № 17302663.
Відповідно до пункту 4 Договору експертна (ринкова) вартість приміщення першого і підвального поверхів площею 695,8 м2  в 3-поверховій вбудовано-прибудованій цегляній будівлі, визначена згідно із висновком про вартість майна, виданого суб`єктом оціночної діяльності Універсальна біржа «Примус» станом на 10.09.2007 року, становить  1 301 089,71 грн. без урахування 20 % ПДВ. Балансова вартість нежитлової будівлі, позначеної на плані під літ. «А-3, А-П», становить 394 430,11 грн.
Пунктом 5 цієї угоди передбачено, що продаж вчинено за узгодженою сторонами вартістю 1 561 307,65 грн., в тому числі ПДВ 260 217,94 грн.
У пункті 7 Договору представник продавця стверджує, що на момент укладення цього Договору треті особи не мають прав на об`єкт продажу.
Крім того, за змістом пункту 8 наведеного правочину представник продавця свідчить, що продавець має повну цивільну правоздатність і всі необхідні права та повноваження юридичної особи для укладення цього Договору і виконання зобов`язань, які випливають з Договору, а також гарантує, що об`єкт продажу набутий у власність (придбаний) ним на законних підставах і він є належним власником об`єкта продажу, який ніяким чином не обмежений у розпорядженні цим майном; право власності продавця оформлено належним чином шляхом складання та видачі всіх без винятку передбачених чинним законодавством України документів, що підтверджують право власності на об`єкт продажу і право розпорядження таким об`єктом продажу; відчуження об`єкту продажу здійснюється в чіткій відповідності з вимогами норм чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 8.3 Договору представник продавця має всі належним чином оформлені повноваження, дозволи тощо для укладення і підписання цього Договору; реалізація цих повноважень не потребує наступного схвалення іншим органом продавця та будь-якими іншими органами чи особами.
Укладення цього Договору не призведе до порушення майнових та будь-яких інших прав третіх осіб (пункт 8.8 Договору).
Згідно з пунктом 25 означеного правочину покупець набуває права власності на придбаний за цим Договором об`єкт продажу з моменту державної реєстрації цього Договору.
В обґрунтування первісних позовних вимог прокурор посилався на те, що відповідно до означеного правочину Товариство з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» придбало у Компанії спірне нерухоме майно за ціною 1 561 307,65 грн, яка, за твердженням прокурора, є меншою від ринкової вартості такого майна. 
Також прокурор вказував, що 04.12.2007 року зазначене майно було відчужене Відкритому акціонерному товариству Банк «Біг Енергія» за ціною 3 800 000,00 грн., що удвічі більше суми, яку отримала Національна акціонерна компанія «Надра України» за спірним правочином. 
Крім того, прокурор зазначив, що згідно з пунктом 5.4 статуту Національної акціонерної компанії «Надра України» у редакції, чинній на час утворення цієї Компанії, майно, що є державною власністю і передане відповідачу-1 у користування та/або управління, відчуженню не підлягає.
З урахуванням наведених підстав, а також зважаючи на те, що оскаржуваний договір суперечить вимогам статей 8, 9, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», положенням статуту Національної акціонерної компанії «Надра України», статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року № 803, статтям 75, 139, 141, 145 Господарського кодексу України, прокурор просив суд визнати його недійсним з посиланням на статті 203, 215, 216 Цивільного кодексу України та статтю 207 Господарського кодексу України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи учасників справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення первісних позовних вимог та про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог з огляду на наступне.

Щодо звернення прокурора з даним позовом.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Частинами 1, 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 року № 3-рп/99 з`ясовуючи поняття «інтереси держави» визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 1311  Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 1311  Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 року в справі № 924/1256/17 та від 15.05.2019 року в справі № 911/1497/18.
Разом із тим, участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частини 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокурором у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
При цьому, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави.
У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві права» передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
При цьому, на сьогодні однозначною є практика ЄСПЛ, яка відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав.
З висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у підпунктах 76-81 постанови від 26.05.2020 року в справі № 912/2385/18, слідує, що для підтвердження судом підстав для представництва прокурора інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.11.2017 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017000000004200 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 233 Кримінального кодексу України, про що внесено запис до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
23.10.2018 року Генеральна прокуратура України звернулась до Кабінету Міністрів України та до т.в.о. голови Державної служби геології та надр України з листами, в яких просила надати інформацію, підтверджену копіями відповідних документів, щодо прав держави на майно НАК «Надра України», переданого до статутного фонду Компанії під час її утворення, планів розміщення акцій Компанії, затверджених засновником - Кабінетом Міністрів України, рішень засновника про оплату акцій НАК «Надра України». Також, прокуратура просила надати копії актів з оцінки вартості майна цілісних майнових комплексів, в тому числі ДГП «Чернігівнафтогазгеологія».
Секретаріат Кабінету Міністрів України у відповідь на лист Генеральної прокуратури повідомив про відсутність у Секретаріаті Кабінету Міністрів зазначеної інформації.
Державна служба геології та надр України відповіла на лист Генеральної прокуратури України та надала запитувану інформацію.
Однак, ні Кабінет Міністрів України, ні Державна служба геології та надр України не вжили жодних заходів щодо перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення Прокурора про відсутність такого порушення.
Отже,   виходячи зі змісту статті 2 та статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», пункту 4 Положення про Державну службу геології та надр України та в силу вимог статей 55, 220 Кримінального процесуального кодексу України позивачі мали можливість та час для проведення відповідних перевірок, вжиття відповідних заходів та звернення з клопотанням про залучення їх у якості потерпілих у кримінальному провадженні № 42017000000004200 від 17.11.2017 року, а також для звернення з відповідним позовом до суду.
23.05.2019 року Генеральна прокуратура України повідомила позивачів, що Прокурором подається до суду позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Держгеонадр України до Компанії, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл», Приватного підприємства «Гральні системи України» про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна, витребування майна з чужого незаконного володіння.
При цьому, судом враховано висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.01.2021 року в справі № 927/468/20, відповідно до якого проміжок часу, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав до органу, уповноваженого на виконання функцій держави, та поданням позову у справі, не завжди є вирішальним у питанні дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявні матеріали справи свідчать про те, що у даному випадку протягом тривалого часу має місце бездіяльність компетентного органу і, оскільки повноважний орган був повідомлений прокурором та знав, з моменту, коли дізнався про порушення інтересів держави, але достатніх ефективних заходів для захисту та відновлення порушеного права не вчинив, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а тому порушення інтересів держави відповідачами не усунуто. Надані прокурором докази в сукупності достеменно свідчать, що позивачі не бажали здійснювати захист інтересів держави шляхом звернення з позовом до суду.
Отже, звернення прокурора до суду з даним позовом з метою захисту інтересів держави визнається судом обґрунтованим.
Щодо заявлених первісних позовних вимог. 
Указом Президента України від 14.06.2000 року № 802/2000 «Про заходи щодо підвищення ефективності управління підприємствами в галузі геології і розвідки надр» було ухвалено рішення про створення Компанії та зобов`язано Кабінет Міністрів України, зокрема, затвердити статут Компанії; забезпечити формування статутного фонду Компанії, а також вирішити в установленому порядку питання щодо закріплення у державній власності 100 відсотків акцій Компанії та недопущення відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передачі в управління будь-яким особам.
На виконання зазначеного Указу Президента України постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2000 року № 1273 «Питання Національної акціонерної компанії «Надра України» до статутного фонду Компанії було передано майно підприємств згідно з додатком 3, з наступним їх перетворенням у дочірні підприємства Компанії, а також установлено, що 100 відсотків акцій Компанії закріплюються у державній власності. Відчуження цих акцій з державної власності, використання для формування статутних фондів будь-яких підприємств та передача в заставу або управління будь-яким особам, не допускається.
Спільним наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 08.05.2001 року № 176 та Компанії від 15.05.2001 року № 21 до складу Компанії вирішено передати Державне геологічне підприємство «Чернігівнафтогазгеологія» разом із цілісним майновим комплексом з об`єктами житлосоцпобуту. У пункті 4 цього наказу зазначено вважати ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» з дня затвердження актів передавання-приймання підприємства до складу Компанії та його майна до статутного фонду цієї Компанії виключеним зі сфери управління Мінекоресурсів України та включеним до складу Компанії.
Згідно з актом передавання-приймання ДГП «Чернігівнафтогазгеологія» до складу Компанії № 1 Міністерство екології та природних ресурсів України передало, а Компанія прийняла до свого складу Державне геологічне підприємство «Чернігівнафтогазгеологія» як цілісний майновий комплекс разом з основними фондами, в тому числі з об`єктами житлосоцкультпобуту, переліченими у висновку експерта про вартість оцінюваних необоротних активів підприємства, іншими необоротними активами, оборотними активами, в тому числі об`єктами незавершеного виробництва, грошовими коштами, витратами майбутніх періодів тощо відповідно до статей передавального балансу підприємства, який складено з урахуванням організованої ФДМУ переоцінки необоротних активів підприємства, з валютою балансу 164 576,5 тис. грн. відповідно до затвердженого передавального балансу підприємства.
Відповідно до цього передавального балансу до основних засобів, що передаються до статутного фонду Компанії, включено камерально-лабораторний корпус (інв. № 10001), гараж (інв. № 10003) та будинок лабораторії (інв. № 10002), що знаходяться на вулиці Шевченка, 15 у місті Чернігові.
Отже, держава як власник спірного нерухомого майна надала Компанії повноваження щодо управління державним майном від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.
Воля держави як власника може виражатися лише в таких діях органу державної влади, які відповідають вимогам законодавства та інтересам держави. Аналогічні висновки про те, що воля власника може виражатися лише в діях, які відповідають вимогам законодавства, викладена у постанові Верховного суду України від 02.11.2016 року в справі № 6-2161цс16, від 23.11.2016 року в справі № 3-1058гс16, у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 року в справі № 718/2257/17 та інших.
Таким чином, все майно та активи були передані Компанії державою на праві користування. Держава, як власник майна та активів, надала Компанії повноваження щодо управління державним майном від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, встановлених законом, підзаконними нормативними актами та установчими документами.
Як встановлено судом, постановою Кабінету Міністрів України від 27.09.2000 року № 1460 затверджено статут Компанії (яка у подальшому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2019 року № 640 «Питання публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» змінила тип публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» з публічного на приватне та була перейменована у Приватне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Надра України»).
Вказаним статутом (у редакції, чинній станом на листопад 2007 року), було визначено, зокрема, наступне:
- Національна акціонерна компанія «Надра України» заснована відповідно до Указу Президента України від 14 червня 2000 р. № 802/2000. Компанія є відкритим акціонерним товариством (пункт 1);
- компанія є юридичною особою відповідно до законодавства (пункт 10);
- акціонерами Компанії є: держава в особі Мінприроди - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Компанії, та в особі Фонду державного майна - після передачі йому акцій Компанії, визначених для продажу згідно з прийнятим в установленому порядку рішенням про їх продаж; юридичні особи різних форм власності та фізичні особи, що набули право власності на акції Компанії у процесі приватизації та на вторинному ринку цінних паперів (пункт 19).
Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент виникнення спірних правовідносин єдиним засновником (учасником) Компанії був Кабінет Міністрів України.
Щодо майна Компанії статут містить наступні положення:
- майно Компанії складається з основних фондів, обігових коштів, акцій (часток, паїв) у статутних фондах підприємств, а також фінансових та інших активів, відображених у бухгалтерському балансі Компанії. Майно Компанії формується, зокрема, за рахунок майна, майнових та немайнових прав, переданих засновником у власність; майна, переданого засновником у користування (пункт 23);
- Компанія є власником, зокрема, майна, переданого засновником до статутного фонду Компанії як плату за її акції, у тому числі коштів, контрольних та інших пакетів акцій, цілісних майнових комплексів підприємств (пункт 24);
- Компанія володіє, користується та розпоряджається належним їй майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що відповідають визначеним цим Статутом меті та основним завданням Компанії і не суперечать законодавству (пункт 25);
- майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, не підлягає відчуженню. Користування та/або управління майном Компанії здійснюється відповідно до законодавства. Державні пакети акцій відкритих акціонерних товариств, які передані до статутного фонду Компанії, не підлягають відчуженню та не можуть бути предметом застави без прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України (пункт 26);
- Компанія стосовно державного майна, яке передане їй засновником до статутного фонду і включене до переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо (пункт 27).
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20.11.2006 року № 311 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомості, відновлення загублених правовстановлювальних документів, заміну ідеальних частин між співвласниками в загальному користуванні житловими будинками» вирішено доручити Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтва про право власності на підставі проведеної технічної інвентаризації, зокрема, Компанії на лабораторні корпуси та гараж по вулиці Шевченка, 15 (у місті Чернігові).
На підставі вказаного рішення 25.12.2006 року виконавчий комітет Чернігівської міської ради видав Компанії свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 682891, за яким Компанія є власником наступного нерухомого майна: нежитлова будівля літ. «А-3, АП», 1 452,3 м2; нежитлова будівля літ. «А2-1 А1-5, А1»,   4 078,2 м2; гараж-сарай, Б1 б-1, 188,6 м2, яке розташоване за адресою: місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15. Форма власності - державна.
У подальшому, 26.11.2007 року між Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень (далі - Договір), за умовами якого відповідач-1 продав, а відповідач-2 придбав нерухоме майно - 1/14 частину об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2.
Водночас спірне нерухоме майно, а саме майно, яке було реалізовано Компанією на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» на підставі оскаржуваного правочину, на момент його продажу перебувало у державній власності, що підтверджується наступним.
Відповідно до Указу Президента України від 15.06.1993 № 210 «Про корпоратизацію підприємств» корпоратизація - це перетворення державних підприємств, а також закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного капіталу яких перебуває у державній власності, у відкриті акціонерні товариства. Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних підприємств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їх статутного фонду.
За загальним правилом, встановленим статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) товариство є власником, у тому числі майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Тобто, якщо засновником акціонерного товариства є фізичні або юридичні особи приватного права, власником такого майна стає акціонерне товариство.
Однак, на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на основі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про господарські товариства», а й спеціальним законодавством про приватизацію державного майна.
Акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку. А саме: державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариства, залишається у державній власності і відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.
Відповідно до статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації. Разом із тим, частиною 3 статті 145 Господарського кодексу України встановлено, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна належали: продаж об`єктів приватизації на аукціоні, за конкурсом; продаж акцій (часток, паїв), що належать державі у господарських товариствах, на аукціоні, за конкурсом, на фондових біржах та іншими способами, що передбачають загальнодоступність та конкуренцію покупців; продажу на конкурсній основі єдиного майнового комплексу державного підприємства, що приватизується, або контрольного пакета акцій відкритого акціонерного товариства при поданні покупцем документів, передбачених ч. 1 ст. 12 цього Закону; викуп майна державного підприємства згідно з альтернативним планом приватизації.
Отже, за Законом України «Про приватизацію державного майна», передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є способом його приватизації.
Також передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.
Разом з цим, згідно з частиною 5 статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.
З огляду на вказану норму Закону України «Про приватизацію державного майна» до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно.
Тобто, до завершення процедури приватизації державне майно, яке закріплювалося за державним унітарним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.
У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.
Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.
У зв`язку з цим, державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, сто відсотків акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
З викладеного вбачається, що правовий режим майна Компанії, заснованої на державній власності, міг бути змінений лише шляхом приватизації.
Отже, передане державою до статутного фонду Компанії майно не змінило свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно нього діють обмеження щодо вільного розпорядження, які передбачені для державного майна.
Аналогічну правову позицію щодо правового режиму державного майна, переданого утворюваним державою акціонерним товариствам, неодноразово висловлював Вищий господарський суд України, Верховний Суд, зокрема у постановах від 30.11.2017 року в справі № 21/44, від 06.11.2018 року в справі № 925/473/17, від 11.10.2018 року в справі № 906/916/16, від 05.07.2018 року в справі № 915/826/16.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладенням оспорюваного Договору між Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» порушено право власності держави в особі Кабінету Міністрів України, який згідно із законодавством здійснює повноваження щодо реалізації прав держави, як власника майна.
Відповідно до статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Частиною 5 статті 75 Господарського кодексу України визначено особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств, згідно з якими відчужувати майнові об`єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.
Згідно з пунктом 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами; рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна, а також повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту приймається суб`єктами управління лише за погодженням з Фондом державного майна України.
Колегія суддів наголошує, що як вбачається з матеріалів справи, власником спірного майна, переданого до статутного фонду Компанії, є держава в особі Кабінету Міністрів України. Засновником Компанії є держава в особі Кабінету Міністрів України (пункт 18 статуту Компанії).
Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника у спосіб, передбачений Господарським кодексом України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (частина 2 статті 145 Господарського кодексу України).
Як зазначалося вище, за частиною 3 статті 145 Господарського кодексу України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній (комунальній) власності, може бути змінений шляхом приватизації майна державного (комунального) підприємства відповідно до закону.
Разом з тим, спірне державне майно в силу положень частини 3 статті 139 Господарського кодексу України та Державного класифікатора України «Класифікація основних фондів», затвердженого наказом Держстандарту України від 19.08.1997 року № 507, належить до основних фондів Компанії, які також підлягають відчуженню за особливим порядком.
Зокрема, частиною 6 статті 141 Господарського кодексу України передбачено, що відчуження суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Продаж суб`єктом господарювання державного майна, яке належить до основних фондів, здійснюється лише на конкурентних засадах.
З аналізу положень статті 326 Цивільного кодексу України, частини 5 статті 75 Господарського кодексу України, статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 року № 803, вбачається, що акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються у загальному порядку. При цьому державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності і відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури на конкурентних засадах. 
Підсумовуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що правовий режим майна НАК «Надра України», заснованого на державній власності, міг бути змінений тільки шляхом приватизації.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що ні Кабінетом Міністрів України, як власником спірного державного майна, переданого до статутного фонду Компанії, ні Фондом державного майна України, як центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері приватизації, жодних рішень про зміну його правового режиму та приватизацію з 2000 року до моменту укладення спірного Договору не приймалось.
Відтак, рішення правління Компанії від 23.11.2007 року про надання згоди на відчуження спірного майна було прийнято всупереч вищенаведеним вимогам чинного законодавства та обмеженням, встановленим пунктом 26 статуту Компанії про заборону відчужувати майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління.
Таким чином, суд першої інстанції правильно вказав, що приймаючи вищевказане рішення, правління Компанії діяло з перевищенням повноважень, без рішення власника майна - Кабінету Міністрів України про його продаж, що свідчить про відсутність волі держави на його відчуження.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що продаж спірного майна відбувся за відсутності волі держави на його відчуження та не у спосіб, визначений законом.
Наведеними висновками суду спростовуються доводи апеляційної скарги Приватного підприємства «Гральні системи України», які зводяться до того, що спірний правочин укладено його сторонами із дотриманням процедур прийняття управлінських рішень, передбачених Статутом Компанії.
Відповідно до пункту 5 Договору продаж спірного нерухомого майна вчинено за узгодженою сторонами вартістю 1 561 307,65 грн., в тому числі ПДВ 260 217,94 грн.
Разом з тим, відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 15.06.2017 року № 905/17-24 у кримінальному провадженні № 42016000000003659, складеним Чернігівським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, який долучено до матеріалів справи, встановлено, що дійсна ринкова вартість проданого за спірним Договором майна станом на 26.11.2007 року становила  3 383 803,00 грн.
Вказаний висновок є додатковим підтвердженням порушення інтересів держави у спірних правовідносинах, оскільки фактично Компанією здійснено продаж спірного нерухомого майна на користь відповідача-2 за ціною, яка на 1 822 495,35 грн. (більше ніж удвічі) менша від ринкової вартості майна на момент його реалізації.
Колегія суддів звертає увагу, що висновок судової оціночно-будівельної експертизи від 15.06.2017 року № 905/17-24 у кримінальному провадженні № 42016000000003659 прийнято та оцінено судом як письмовий доказ при розгляді даної справи в сукупності з іншими доказами з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на що суд апеляційної інстанції відхиляє як необґрунтовані заперечення скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття та дослідження такого висновку як доказу.
Підстави визнання недійними договорів, угод, правочинів законодавцем визначені в приписах статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Судом враховано, що вказані законодавцем у Цивільному кодексі України підстави недійсності правочину розширеному тлумаченню не підлягають.
Позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).
З огляду на вказане, дійсність правочину пов`язана з необхідним обсягом цивільної дієздатності осіб, що уклали правочин, реальним настанням правових наслідків, що обумовлені ним та виконується в разі фактичного здійснення господарської операції.
Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, у порушення статей 203, 215 Цивільного кодексу України правочин - договір купівлі-продажу нежилих приміщень 26.11.2007 року від імені продавця було підписано особою, що не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки Компанія не мала права та не була уповноважена відповідним органом держави (державної виконавчої влади) на відчуження своїх основних засобів, активів та статутного майна державної форми власності, що прямо заборонено його статутними документами.
При прийнятті органами Компанії рішень про надання згоди на відчуження спірного майна та погодження проекту відповідного договору, обмеження, встановлені статтею 26 статуту Компанії про заборону відчужувати майно, що є державною власністю і передане Компанії у користування та/або управління, до уваги взято не було, а такі рішення фактично прийняті з перевищенням статутних повноважень і не в інтересах держави та Компанії.
Водночас, матеріали справи не містять доказів отримання відповідачем-1 письмового погодження Фонду державного майна України на відчуження цілісного об`єкта чи іншого статутного майна.
Також суд враховує, що відповідно до приписів статті 75 Господарського кодексу України майно основних фондів державне підприємство може відчужувати лише: а) за попередньою згодою органу управління і б) лише на конкурентних засадах, однак Кабінет Міністрів України (засновник та орган управління відповідача-1) також не приймав жодних рішень щодо зміни правового статусу майна, основних фондів, статутного капіталу Компанії.
Докази наступного схвалення спірного правочину власником відчуженого державного нерухомого майна в матеріалах справи також відсутні.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги прокурора про визнання недійсним оскаржуваного Договору.
Крім того, прокурор у пред`явленому позові також зазначив, що оскільки спірне нерухоме майно відчужено без волевиявлення власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, особою, яка не мала права на його відчуження, право власності у визначеному законом порядку до наступних набувачів не перейшло, а отже спірне нерухоме майно підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача - Приватного підприємства «Гральні системи України». 
В обґрунтування зазначеної вимоги прокурор, зокрема, посилався на положення статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Із зазначеною нормою Конституції кореспондуються положення частини 1 статей 321, 317, 319 Цивільного кодексу України, згідно з якими право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 Цивільного кодексу України).
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Віндикаційним позовом захищається право власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування і розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що в нього є право приналежності, що може бути підтверджено правовстановлюючими документами чи іншими письмовими доказами.
Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник (фізичні і юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів).
Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому, незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а    підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.
Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.
В поданому позові прокурор посилався на наявність правових підстав для витребування спірного нерухомого майна у державну власність від останнього його    набувача - Приватного підприємства «Гральні системи України».
Як вбачається з матеріалів справи, нерухоме майно - 1/14 частину об`єкту нерухомості, що знаходиться за адресою: Чернігівська область, місто Чернігів, вулиця Шевченка, 15, а саме: частину нежитлової будівлі літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, було відчужене Компанією на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» на підставі укладеного між ними 26.11.2007 року спірного у даній справі договору купівлі-продажу нежилих приміщень.
04.12.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл» та Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений 04.12.2007 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Антіпіною Т.А. та зареєстрований у реєстрі за № 1383, за яким означена нерухомість передана у власність Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія».
У подальшому вищевказане майно було набуто Приватним підприємством «Гральні системи України» на підставі укладеного з Відкритим акціонерним товариством Банк «Біг Енергія» договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що продані на аукціоні, від 16.12.2010 року, посвідченого 16.12.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстрованого у реєстрі за № 1407.
Суд звертає увагу на те, що якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 року в справі № 906/420/17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року в справі № 914/3224/16, від 29.05.2019 року в справі № 367/2022/15-ц.
У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, на що посилався Прокурор при обґрунтуванні первісного позову.
Суд звертає увагу на те, що у такому випадку чинне законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором (правочином) права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором (правочином) у ланцюгу договорів (правочинів).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, необхідно встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Приватне підприємство «Гральні системи України» є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна з огляду на обставини вибуття спірного майна з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України не з його волі іншим шляхом, а також зважаючи на те, що таке майно у подальшому було набуте Приватним підприємством «Гральні системи України» на підставі відплатного договору з особою, яка не мала права його відчужувати, про що набувач (відповідач-3) не знав і не міг знати.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.
Таким чином, положення статті 388 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Відтак, обставини добросовісного набуття відповідачем-3 спірного нерухомого майна не спростовують обґрунтованості позовних вимог прокурора та не свідчать про відсутність підстав для витребування цього майна на користь його дійсного власника - Кабінету Міністрів України, оскільки незаконними володільцями у віндикаційному позові вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
У постанові від 14.11.2018 року в справі № 183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.
Як правильно вказав суд першої інстанції, посилання Компанії на наявність правових підстав для витребування у Приватного підприємства «Гральні системи України» відчуженого за спірним договором нерухомого майна не на користь Кабінету Міністрів України, як вказано у позові, а на користь саме відповідача-1, як продавця/власника такого майна, не беруться судом до уваги з огляду на встановлені обставини незаконного відчуження відповідачем-1 означеного майна та подання Прокурором саме віндикаційного позову, що виключає, зокрема, проведення реституції, яка статтею 216 Цивільного кодексу України віднесена до наслідків недійсності правочину. 
Крім того, у такому випадку виконання судового рішення за результатами задоволення позову прокурора за вимогою про витребування майна фактично відбуватиметься на користь відповідача, що не ґрунтується на положеннях процесуального законодавства.
Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на те, що спірний об`єкт нерухомості вибув із володіння власника (держави в особі Кабінету Міністрів України) не з його волі, і у позивача-1 в порядку статті 388 Цивільного кодексу України виникли правові підстави для витребування цього майна у відповідача-3 як останнього володільця, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність та обґрунтованість позовних вимог прокурора про витребування у державну власність спірного нерухомого майна від останнього набувача - Приватного підприємства «Гральні системи України».
Судова колегія зазначає, що вищевикладені висновки суду першої інстанції, які ґрунтуються на всебічному дослідженні матеріалів справи з урахуванням норм законодавства та що узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, скаржником належним чином в поданій апеляційній скарзі не спростовано. 
Щодо строку позовної давності.
Судом враховано, що відповідачем-3 при розгляді справи в суді першої інстанції заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до пред`явлених прокурором вимог. Доводи щодо пропуску прокурором строку позовної давності містить також і апеляційна скарга.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.
За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.
Частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава.
Таким чином, визначаючи початок перебігу позовної давності у цьому спорі, слід враховувати, коли про порушене право довідалася або могла довідатися саме держава в особі уповноваженого органу.
Згідно із частиною 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Досліджуючи питання позовної давності у контексті спірних правовідносин суд наголошує, що Кабінет Міністрів України і Державна служба геології та надр України не були безпосередніми сторонами спірного договору, тому не володіли та не могли володіти інформацією про його укладення у 2007 році та умови його виконання.
Судом перевірено, що про порушення інтересів держави шляхом незаконного відчуження державного майна Генеральній прокуратурі України стало відомо лише в листопаді    2017 року під час розслідування кримінального провадження за фактом незаконної приватизації державного майна за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 233 Кримінального кодексу України, про що було зазначено судом вище.
З даним позовом прокурор звернувся до суду 24.05.2019 року, що підтверджується датою оформлення накладної на відправлення № 0100108123758, за якою означену позовну заяву засобами поштового зв`язку направлено до суду.
В апеляційній скарзі відповідач-3 посилається на пропуск прокурором строку позовної давності посилаючись на те, що Кабінету Міністрів України, Державній службі геології та надр України та Фонду державного майна України було відомо про відчуження спірного майна у 2007, оскільки їх посадові особи були членами Спостережної Ради НАК «Надра України».
Однак, суд враховує, що Кабінет Міністрів України та Державна служба геології та надр України не були безпосередніми учасниками спірних правовідносин, а твердження скаржника про перебування посадових осіб вказаних органів у Спостережній Раді НАК «Надра України» не є релевантними у даному контексті, оскільки не можуть беззаперечно свідчити про погодження відчуження спірного державного майна.
Відтак, доводи скаржника щодо безпідставного незастосування судом першої інстанції строків позовної давності колегією суддів визнаються необґрунтованими та відхиляються.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів з урахуванням висновків щодо відмови в задоволенні заяви відповідача-3 про застосування строку позовної давності до спірних відносин, погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність захисту прав та інтересів держави, а тому позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог.
В обґрунтування зустрічних позовних вимог Приватне підприємство «Гральні системи України» посилалося на те, що воно є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, у зв`язку з чим не може бути позбавлене прав на таке майно, а держава не має права втручатися у право власності позивача за зустрічним позовом.
Відтак, Приватне підприємство «Гральні системи України», посилаючись на положення статті 392 Цивільного кодексу України, просило суд визнати за ним право власності на об`єкт нерухомості: 1/14 частину об`єкту нерухомості, загальною площею 499,9 м2, позначеного на плані літ. «А-3, А-П»: приміщення з підвалу з літ. 2-1 по літ. 2-16 площею 158,50 м2, приміщення першого поверху з літ. 1-2 по літ. 1-21, літ. 10а площею 341,40 м2, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Шевченка, 15.
Перевіривши матеріали справи та доводи учасників справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України).
За змістом частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Статтею 321 цього Кодексу встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 зазначеного  Кодексу).
За правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.
Тобто стаття 392 Цивільного кодексу України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше  на законних підставах.
У розумінні наведених норм позов про визнання права власності у порядку статті 392 Цивільного кодексу України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорювання або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду.
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, з`ясуванню судом, зокрема підлягає те, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.
Виходячи з викладеного, зважаючи на обставини вибуття з власності держави спірного нерухомого майна поза волею його дійсного власника, а також враховуючи задоволення первісних вимог прокурора про визнання недійсним договору від 26.11.2007 року купівлі-продажу, укладеного між Національною акціонерною компанією «Надра України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мульті-Мобіл», та витребування цього майна у Приватного підприємства «Гральні системи України» на користь Кабінету Міністрів України (що є підставою для фактичного відновлення права власності держави на таке майно та державної реєстрації цього права), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зустрічні позовні вимоги Приватного підприємства «Гральні системи України» у даній справі задоволенню не підлягають.
Доводи скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 316, 317, 328, 388 Цивільного кодексу України не знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, а враховуючи висновки суду про те, що спірне нерухоме майно вибуло з державної власності поза волею дійсного власника - держави в особі Кабінету Міністрів України, то таке майно підлягає витребуванню у державну власність від останнього набувача, тобто відповідача-3, що відповідно унеможливлює задоволення зустрічних позовних вимог.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За змістом статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.
Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником в апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано. 
Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19.  
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного підприємства «Гральні системи України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Гральні системи України" - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2021 у справі №927/432/19 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Матеріали справи № 927/432/19 повернути до господарського суду першої інстанції.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.
Повний текст постанови складено та підписано 21.03.2023.

Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Шаптала 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                О.В. Тищенко