ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2023 року                                                                                      Справа № 903/216/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Грязнов В.В. 
секретар судового засідання Першко А.А.
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився
від відповідача 1 - Кухарчук А.Ю., Піцик О.І.
від відповідача 2 - не з`явився
від відповідача 3 - Ковальчук О.В.
від відповідача 4 - не з`явився
від третьої особи 1 - не з`явився
від третьої особи 2 - Савчук Г.Р. 
прокурор - Гарбарук В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Смідинської сільської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21 (повний текст складено 04 листопада 2022 року, суддя Войціховський В.А.)
за позовом Заступника керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство "Ковельське лісове господарство" (третя особа 1)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Кабінет Міністрів України (третя особа 2)
до відповідачів: 
1. Смідинської сільської ради
2. Ковельської районної державної адміністрації Волинської області
3. Головного управління Держгеокадастру у Волинській області
4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі"
про витребування земельної ділянки, визнання недійсним договору оренди та скасування рішення державного реєстратора

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Волинської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до Смідинської сільської ради, Старовижівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі", яким просить суд:
1) визнати незаконним та скасувати розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження такої документації щодо земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807; 
2) визнати незаконним та скасувати пункт 579 додатку до розпорядження першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26 жовтня 2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318"; 
3) визнати незаконним та скасувати пункт 41 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" щодо передачі земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 у комунальну власність Смідинської сільської ради; 
4) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, шляхом скасування її державної реєстрації в Державному земельному кадастрі; 
5) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 07 квітня 2020 року, що укладався між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району; 
6) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Рожищенської районної державної адміністрації Печко А.Я. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 липня 2019 року, індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за Смідинською сільською радою права комунальної власності на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням речових прав Смідинської сільської ради, а саме: права власності – комунальна на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
7) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права розпорядження земельною ділянкою шляхом скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", а саме: права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
8) усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 площею 14,0733 га на території Смідинської сільської ради Старовижівського району, шляхом її повернення державі в особі Кабінету Міністрів України з правом постійного користування ДП "Старовижівське лісове господарство" (вул. Незалежності, 66, смт Стара Вижівка, Волинська область, 44400, код ЄДРПОУ 13354633) із незаконного володіння Смідинської сільської ради та з користування ТОВ "Голден Беррі" (вул. Миру, 15, с. Рудня, Старовижівський район, Волинська область, 44450, код ЄДРПОУ 41321698).
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 03 лютого 2022 року у справі №903/216/21 було задоволено заяву Волинської обласної прокуратури про заміну позивача у справі його правонаступником, та здійснено заміну позивача Кабінет Міністрів України його правонаступником Волинською обласною державною адміністрацією; залучено до участі в справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Кабінет Міністрів України.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 04 серпня 2022 року у справі №903/216/21 судом було задоволено заяву Волинської обласної прокуратури від 23 лютого 2022 року №15-346вих-22 про зміну предмета позову у справі та постановлено здійснювати подальший розгляд справи виходячи із наступної позовної вимоги, а саме про:
1. Витребування у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, площею 14,0733 га. 
2. Визнання недійсним договору оренди землі від 07 квітня 2020 року, укладеного між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району. 
3. Скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер: 47803012, яким проведено державну реєстрацію за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", а саме: права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 19 вересня 2022 року у справі №903/216/21 було здійснено заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ДП "Старовижівське лісове господарство" її правонаступником – ДП "Ковельське лісове господарство".
Рішенням Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року задоволено позов у справі №903/216/21. Витребувано у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (м. Луцьк, Київський майдан, 9, код ЄДРПОУ 13366926) з незаконного володіння Смідинської сільської ради (с. Смідин, вул. Грушевського, 9, код ЄДРПОУ 04332880) земельну ділянку з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 площею 14,0733 га.
Визнано недійсним договір оренди землі від 07 квітня 2020 року, укладений між Смідинською сільською радою (с. Смідин, вул. Грушевського, 9, код ЄДРПОУ 04332880) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі" (с. Рудня, вул. Миру, 15, код ЄДРПОУ41321698) щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради.
Скасовано рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер: 47803012, про проведення державної реєстрації за ТОВ "Голден Беррі" іншого речового права, права оренди земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з одночасним припиненням іншого речового права ТОВ "Голден Беррі", права оренди на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 та цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Присуджено до стягнення з Смідинської сільської ради (с. Смідин, вул. Грушевського, 9, код ЄДРПОУ 04332880) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) 3405 грн. (2270 грн.+1135 грн.) в повернення витрат по сплаті судового збору.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Голден Беррі" (с. Рудня, вул. Миру, 15, код ЄДРПОУ41321698) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) 1135 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.
Присуджено до стягнення з Ковельської районної державної адміністрації Волинської області (м. Ковель, вул. Незалежності, 73, код ЄДРПОУ 04051402) на користь Волинської обласної прокуратури (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) 2270 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору.
Зобов`язано Головне управлінню державної казначейської служби України у Волинській області повернути Волинській обласній прокуратурі (м. Луцьк, вул. Винниченка, 15, код ЄДРПОУ 02909915) з Державного бюджету України судовий збір в загальному розмірі 11 350 грн., сплачений при поданні позовної заяви до Господарського суду Волинської області згідно платіжного доручення №439 від 22 березня 2021 року на суму платежу 18160 грн., відповідно до статті 7 Закону України "Про судовий збір".
Вказане рішення мотивоване тим, що розпорядження голови Старовижівської районної державної адміністрації, його першого заступника та наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області прийняті з порушенням вимог статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 3, 15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент їх прийняття), статей 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів. Місцевий господарський суд зазначив, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України. Відтак, спірну земельну ділянку було віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано Смідинській сільській раді неправомірно. Зважаючи на те, що розпорядження Старовижівської РДА від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки від 26 жовтня 2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318", а також наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", якими земельна ділянка лісогосподарського призначення була віднесена до земель сільськогосподарського призначення, є незаконними та прийнятими всупереч чинному законодавству, договір оренди землі від 07 квітня 2020 року, що укладався в подальшому між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради, є недійсним на підставі та з врахуванням положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Смідинська сільська рада звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21 та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору та у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянта посилається на те, що Господарський суд Волинської області у рішенні від 27 жовтня 2022 року встановив обставини справи за відсутності належних та допустимих доказів та "зі слів" ДП "Старовижівське ЛГ", які зазначені в листі від 16 листопада 2020 року №01-7/292, яке є зацікавленою стороною, оскільки приймало участь у справі як третя особа, на стороні позивача, та встановлені судом обставини не відповідають фактичним обставинам, не підтверджують доказами. Факт та обставина накладення меж однієї земельної ділянки на іншу підтверджується відомостями з Публічної кадастрової карти та земельно-технічною експертизою, однак в матеріалах справи відсутні такі докази, а тому висновок суду про накладення ділянок безпідставний та необгрунтований. В матеріалах справи відсутній доказ, який би підтверджував те, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, площею 14,0733 та, будь коли мала цільове призначення земельної ділянки лісового фонду. 
Крім того, на переконання скаржника, суд першої інстанції грубо проігнорував підставу, згідно якої було сформовано та передано спірну земельну ділянку. Спірна земельна ділянка була сформована саме на виконання вимог Закону №5245-УІ від 06 вересня 2012 року, була проведена інвентаризація вказаної земельної ділянки, за результатами чого було визначено категорію землі, цільове призначення землі сільськогосподарського призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та в подальшому на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31 січня 2018 року така земельна ділянка була передана у розпорядження до Смідинської сільської ради.
Також апелянт зазначає, що у відповідності до вимог статей 236, 237 ГПК України для застосування частини 9 статті 149 Земельного кодексу України, суд повинен був на підставі належних та допустимих доказів встановити, що конкретна ділянка кадастровий номер 0725085000:02:000:9807 мала цільове призначення землі лісового фонду, суд повинен був вказати на доказ - правовстановлюючий документ, який це міг би підтвердити, і тільки у такому випадку суд першої інстанції міг би застосувати частину 9 статті 149 Земельного кодексу України та інші норми для задоволення позову. Проте, у оскаржуваному рішенні та в матеріалах справи відсутнє посилання на такі докази.
Відповідач, також наголошує, що суд Господарський суд Волинської області у своєму рішенні від 27 жовтня 2022 року не надав належної оцінки доводам про те, що спір у даній справі відсутній, і провадження у цій справі повинно було бути закритим, у зв`язку з чим відповідач звертався до суду із відповідним клопотанням. Вирішення даного спору у судовому порядку, яким безпосередньо відібрано земельну ділянку у Смідинської сільської ради, яка була передана їй на виконання вимог Закону України №5245-VI від 06 вересня 2012 року та на виконання Розпорядження Кабінету Міністрів України №60-р від 31 січня 2018 року "Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад", є не тільки втручанням у повноваження виконавчої гілки влади, а й втручанням у порядок реалізації прийнятих законів, та виключні повноваження органів, які діють відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про місцеві державні адміністрації".
Крім того, апелянт вбачає грубе порушення Господарським судом Волинської області вимог статті 2 ГПК України, оскільки за результатами винесеного рішення, не відбувається ніякого захисту порушеного права, оскільки відсутній сам факт порушеного права. Відповідач вважає, що є достатні підстави для закриття провадження у даній справі, оскільки є очевидним, що спір про право у даній справі відсутній, так само відсутній спір у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, відсутня особа, права якої порушено, оскільки ні у позовній заяві, ні у оскаржуваному рішенні не встановлено, у кого саме була вилучена земельна ділянка, і яким документом - доказом, таке право було підтверджено до моменту внесення інформації про таку земельну ділянку до Державного реєстру речових прав.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2022 року залишено без руху апеляційну скаргу Смідинської сільської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21. Надано апелянту 10-денний строк з дня вручення даної ухвали для усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків, а саме надання доказів сплати судового збору на суму 10531,5 грн.
09 грудня 2022 року від Смідинської сільської ради надійшла заява про самостійне усунення виявлених недоліків апеляційної скарги, до якої додано копію платіжного доручення №208 від 25 листопада 2022 року про сплату 10215 грн. судового збору.
19 грудня 2022 року від апелянта надійшла заява про виконання вимог ухвали Північно-західного апеляційного господарського суду від 05 грудня 2022 року у справі №903/216/21 та усунення недоліків до якої додано квитанцію від 12 грудня 2022 року про сплату 317 грн. судового збору.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20 грудня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Смідинської сільської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21 та призначено розгляд апеляційної скарги на 25 січня 2023 року об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №2.
10 січня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області надійшло клопотання в порядку статті 197 ГПК України про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.
10 січня 2023 року від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області надійшли пояснення на апеляційну скаргу. Відповідач зазначає, що спірна земельна ділянка площею 14,0733 га, з присвоєнням кадастрового номеру 0725085000:02:000:9807 сформована на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району Волинської області. Дана технічна документація погоджена та затверджена відповідно до вимог чинного законодавства. Держгеокадастр стверджує, що позивачем у суді першої інстанції не надано доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка до розроблення матеріалів лісовпорядкування 2012 року була надана ДП "Старовижівське лісове господарство". Головне управління не є власником земельної ділянки комунальної власності та не здійснює Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, що є предметом спору, а тому управління не є належним відповідачем у справі, оскільки предмет спору у справі жодним чином його не стосується. 
17 січня 2023 року від Кабінету Міністрів України надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
19 січня 2023 року від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу Смідинської сільської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. Заявник стверджує, що в процесі своєї діяльності ДП "Старовижівське ЛГ", а після припинення вказаної юридичної особи - ДП "Ковельське лісове господарство" керувались та керуються матеріалами лісовпорядкування Переспективним планом організації ведення лісового господарства від 2012 року, розробленим ВО "Укрдержліспроект". На час прийняття рішень, що стосуються спірної земельної ділянки територіальні органи Держгеокадастру України, районні державні адміністрації, взагалі не були наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель сільськогосподарського призначення державної власності для несільськогосподарських потреб. А тому Кабінет Міністрів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для не лісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.
Також, Кабінет Міністрів України зазначає, що при проведенні інвентаризації земель Смідинської сільської ради та спірної земельної ділянки не були враховані матеріали лісовпорядкування, які затверджені протоколом координаційно-технічної наради за підсумками польових робіт з базового лісовпорядкування в державних лісогосподарських підприємствах Волинського обласного управління лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство" Волинської області та Плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва (станом на 2012 рік), згідно якого на спірній ділянці кварталі 52, виділи 29-32 наявні насадження вільхи чорної, берези повислої, сосни звичайної віком 20- 35 років, висотою 6-15 метрів, а також розміщене низинне болото. Однак, незважаючи на факт розміщення лісових насаджень та інших природних комплексів на спірній ділянці, під час проведення інвентаризації у 2013 році, у її матеріалах про "використання ділянки не за цільовим призначенням" всупереч пунктам 22, 23 постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 прку № 513 не зазначено. 
На переконання Кабінету Міністрів України, висновок суду про те, що ефективним способом захисту порушених прав в даному випадку виступатиме скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права оренди ТОВ "Голден Беррі" на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, яка знаходиться на території Смідинської сільської ради, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер: 47803012 з одночасним припиненням права оренди ТОВ "ГОЛДЕН БЕРІ", є таким , що відповідає нормам процесуального і матеріального права.
20 січня 2023 року від Волинської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
Ухвалою від 25 січня 2023 року у справі №903/216/21 відкладено розгляд апеляційної скарги на 08 лютого 2023 року.
30 січня 2023 року на електронну адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Смідинської сільської ради надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому останній просить доручити її проведення Північному апеляційному господарському суду (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, літера А).
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31 січня 2023 року задоволено клопотання Смідинської сільської ради про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №903/216/21. Доручено Північному апеляційному господарському суду (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, літера А) проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 08 лютого 2023 року оголошувалась перерва до 15 лютого 2023 року.
10 лютого 2023 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – ДП "Ковельське лісове господарство" надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
В судових засіданнях, які проводились в режимі відеоконференції у відповідності до статті 197 ГПК України, було заслухано пояснення представників сторін, які повністю підтримали вимоги і доводи викладені у апеляційній скарзі, відзивав на неї та письмових поясненнях.
Представники Ковельської районної державної адміністрації, ТОВ "Голден Беррі", ДП "Ковельське лісове господарство", Волинської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. 
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).
Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, відповідності до вимог статті 269 ГПК України.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та письмових пояснень, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - змінити.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" було затверджено відповідні технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно з додатком.
Пунктом 17 додатку до переліку сільських та селищних рад на території яких затверджуються технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, віднесено Смідинську сільську раду та зазначено загальну площу земель 1487,8540 га.
Серед вказаних земельних ділянок на території Смідинської сільської ради за межами населених пунктів проведено інвентаризацію земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, її державну реєстрацію проведено 09 грудня 2013 року, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель – землі сільськогосподарського призначення.
Розпорядженням першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26 жовтня 2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318", додаток до засвідченого вище розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318 було викладено у новій редакції, за якою визначено перелік сільських та селищної рад, на території яких затверджено технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району із зазначенням конкретних земельних ділянок. Пунктом 579 додатку до розпорядження від 26 жовтня 2016 року №351 визначено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №635-р "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій" передбачено реорганізацію Старовижівської районної державної адміністрації шляхом її приєднання до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.
У відповідності до пункту 7 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1321, перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється: у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів – з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється.
Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 15 січня 2021 року №7 було утворено комісію з реорганізації Старовижівської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.
З огляду на викладене, Ковельська районна державна адміністрація (з моменту утворення комісії з реорганізації) вважається правонаступником прав та обов`язків Старовижівської районної державної адміністрації.
На момент звернення прокурора з позовом до суду, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Ковельська районна державна адміністрація не була ліквідована та не перебувала у стані припинення, водночас Старовижівська районна державна адміністрація перебувала в стані припинення, проте не ліквідована.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" було передано Смідинській сільській раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1389,9933 га, які розташовані за межами населених пунктів Руднянської та Смідинської сільських рад Старовижівського району згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність.
Відповідно до пункту 41 додатку до згаданого акта приймання-передачі, земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 було передано у комунальну власність Смідинської сільської ради.
Рішенням Смідинської сільської ради №41/16 від 15 лютого 2019 року прийнято земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1389,9933 га у комунальну власність Смідинської сільської ради, які розташовані (за межами населених пунктів) на території Смідинської сільської ради Старовижівського району Волинської області згідно додатку.
На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ, державним реєстратором Рожищенської районної державної адміністрації Печко А.Я. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47803012 від 16 липня 2019 року, відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 із зазначенням форми власності – комунальна та власника – Смідинська сільська рада Старовижівського району Волинської області.
Також рішенням Смідинської сільської ради від 20 грудня 2019 року №50/71 було вирішено провести земельні торги у формі аукціону з продажу прав оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності (за межами населених пунктів) згідно з додатком №1.
Відповідно до додатку №1 до вказаного рішення, земельна ділянка з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 увійшла до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності, право оренди на які пропонується для продажу на земельних торгах окремими лотами.
На підставі протоколу земельних торгів №56 від 07 квітня 2020 року між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" було укладено договір оренди землі від 07 квітня 2020 року щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, яка розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району. Державна реєстрація права оренди вказаної земельної ділянки проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер 52092225. Спірна земельна ділянка передана в оренду ТОВ "Голден Беррі" на підставі акта прийому-передачі від 07 квітня 2020 року.
Як встановлено судами та вбачається з інформації ВО "Укрдержліспроект" від 10 грудня 2020 року №435, підтвердженим є факт накладення земельної ділянки з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ".
ДП "Старовижівське ЛГ" листом від 16 листопада 2020 року №01-7/292 підтвердило, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради, повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ " (квартал 52, виділи 29-32) Сьомаківського лісництва. В листі зазначено, що дані ділянки були передані згідно рішення Волинської обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2 та розпорядження Волинської обласної ради від 05 вересня 2000 року №100-р.
Розпорядженням Волинської обласної ради №100-р від 05 вересня 2000 року "Про забезпечення охорони, захисту, використання і відтворення лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" з метою покращення управління державним лісовим фондом області, забезпечення охорони, захисту, використання і відтворення лісів колишніх сільськогосподарських підприємств та на виконання рішення обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2 вирішено Державному лісогосподарському об`єднанню "Волиньліс" прийняти під охорону та забезпечити використання і відтворення лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств загальною площею 38968,5 га згідно з додатками №№1-15 до рішення обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2.
Підтвердженням того, що спірна земельна ділянка віднесена до земельних ділянок державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" є викопіювання з Проекту організації і розвитку лісового господарства вказаного державного підприємства 2005 року (лист ДП "Старовижівське ЛГ" від 17 березня 2021 року №01-7/351-21).
Із пояснювальної записки до Проекту організації і розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське ЛГ" 2005 року вбачається, що зміни в площі груп і категорій захисності лісів обумовлені прийманням і таксацією земель лісового фонду сільськогосподарських підприємств у 2000 році згідно з рішенням Волинської обласної ради від 08 серпня 2000 року №13/2.
Згідно плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва ДП "Старовижівське ЛГ" (2004 рік), спірна земельна ділянка перебуває у кварталі 52, виділи 29-32 Сьомаківського лісництва.
З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2020 року №39257/0/2-20 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у комунальну власність земельної ділянки, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що фактично перебуває у постійному користуванні ДП "Старовижівське лісове господарство", розташованої за межами населеного пункту на території Руднянської сільської ради, Старовижівського району, Волинської області, стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури від 18 листопада 2020 року №15-2044вих-20.
Листом №15-2245вих20 від 11 грудня 2022 року Волинська обласна прокуратура повідомила Старовижівську районну державну адміністрацію про те, що згідно плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва ДП "Старовижівське лісове господарство" 2012 року вказані земельні ділянки належить до земель лісового фонду та з користування державного підприємства не вилучались. Керуючись статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор просив направити належним чином завірені копії розпоряджень голови Старовижівської райдержадміністрації від 21 серпня 2013 року №181, від 26 грудня 2013 року №318, від 26 жовтня 2016  року №351.
У відповідності до частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Волинською обласною прокуратурою до пред`явлення даного позову до суду було отримано письмову вказівку заступника Генерального прокурора України від 04 березня 2021 року за №15/1/1-86вих21 щодо можливості звернення до суду з позовом в інтересах первинного позивача – Кабінету Міністрів України, а також 11 березня 2021 року за №05-457вих21 направлено повідомлення Кабінету Міністрів України про намір пред`явити даний позов.
Враховуючи викладені обставини справи, місцевий господарський суд прийшов до висновку про задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким є Закон України "Про прокуратуру".
За змістом абзаців 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Системне тлумачення положень частин 3 – 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України і частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Водночас тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.
При цьому розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Нездійснення захисту" має прояв в пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він обізнаний про порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17 та від 20 вересня 2018 року у справі №924/1237/17).
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).
Згідно з попередньою редакцією частини 8 статті 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передавав земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу (землі, які перебувають у постійному користуванні, - рілля, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення), то в чинній редакції такі повноваження відсутні.
На даний час відповідно до частини 8 статті 122 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, за чинною на даний час редакцією Кодексу Кабінет Міністрів України не може здійснювати вилучення земельних ділянок державної власності, у тому числі які є обмеженими в обороті.
За новою редакцією статті 149 Земельного кодексу України, такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до статті 122 цього Кодексу, та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
Пунктом 24 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. Вказаний пункт набрав чинності 27 травня 2021 року.
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Отже, земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесені до земель державної форми власності та навіть після зміни законодавства продовжують залишатись у власності держави.
Чинна на даний час редакція частини 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
На даний час Волинська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі і щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Незважаючи на існування права постійного користування земельною ділянкою, право власності є незмінним та належить державі, у зв`язку з чим прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, як представника власника спірної земельної ділянки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, наведено наступні правові висновки:
"Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів щодо порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим".
Вказаного правового висновку також притримується Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2021 року у справі №910/21377/17.
З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі правонаступника Кабінету Міністрів України – Волинської обласної державної адміністрації, котра підтримує позовну заяву Волинської обласної прокуратури.
Так, у відповідності до частин 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Волинською обласною прокуратурою до пред`явлення даного позову до суду було отримано письмову вказівку заступника Генерального прокурора України від 04 березня 2021 року за №15/1/1-86вих21 щодо можливості звернення до суду з позовом в інтересах первинного позивача – Кабінету Міністрів України, а також 11 березня 2021 року за №05-457вих21 направлено повідомлення Кабінету Міністрів України про намір пред`явити даний позов.
Позовна заява прокурора подана в інтересах Кабінету Міністрів України, оскільки станом на дату пред`явлення позову до повноважень вказаного органу належали повноваження щодо вилучення земельних ділянок державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб (частина 8 статті 122, частина 9 статті 149 Земельного кодексу України в редакції на 22 березня 2019 року).
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28 квітня 2021 року №1423-ІХ, який набрав чинності 27 травня 2021 року, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Вказані законодавчі зміни стосуються також і повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження земельними ділянками, за чинною на даний час редакцією Кодексу Кабінет Міністрів України не може здійснювати вилучення земельних ділянок державної власності, у тому числі які є обмеженими в обороті.
Зміна суб`єкта (власника) земельної ділянки не змінює правовий статус об`єкта (земельної ділянки), оскільки титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель встановлені законодавством (стаття 178 Цивільного кодексу України, статті 83, 84 Земельного кодексу України) і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємними та незмінними.
Отже, має місце факт порушення суб`єктивного права Волинської обласної державної адміністрації, як уповноваженого Конституцією і Законами України органу, на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, а відтак представництва прокурором інтересів держави в особі цього органу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів з огляду на встановлені обставини та з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 та Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №910/21377/17, що зверненню прокурора з позовом у цій справі передувало відповідне листування з Кабінетом Міністрів України - Волинською обласною державною адміністрацією з дотриманням процедури встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", а тому, враховуючи звернення прокурора до компетентного органу та нездійснення Волинською обласною державною адміністрацією захисту інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду із відповідним позовом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведення прокурором наявності підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Згідно статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
У відповідності до статті 12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Згідно статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.
Відповідно до частини 1 статті 55 Земельного кодексу України, до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 Земельного кодексу України, частина 1 статті 17 Лісового кодексу України).
Відповідно до частини 2 статті 84 Земельного кодексу України, право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 1 Лісового кодексу України визначається, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
При цьому, статтею 5 Лісового кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
Статтею 7 Лісового кодексу України унормовано, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Відповідно до статті 8 Лісового кодексу України, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Статтею 9 вказаного Кодексу визначається, що у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.
У 2000 році, у зв`язку з реформуванням аграрного сектору економіки, розпочато паювання земель колективних сільськогосподарських підприємств.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Волинської обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2 "Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" у пунктах 1, 1.1, 2 надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств: 1.1. Державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання “Волиньліс”, спеціалізованим лісогосподарським підприємствам - правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству "Тур" згідно додатків №№ 1-15.  Підприємствам, яким надані дозволи на складання проектів відведення, до оформлення права користування землями лісового фонду, зазначеними у Додатках №№ 1-15, забезпечити контроль за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів відповідно до Лісового кодексу України. 
Згідно додатку №13 до вказаного рішення до спеціалізованого лісопідприємства з Старовижівської селищної ради передано 437,4 га, з Смідинської сільської ради передано 2030,2 га.
Таким чином, на території Старовижівського району Волинської області діяло Держоб`єднання "Волиньліс", якому відповідно до вищезазначеного рішення Волинської обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2 "Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх КСП" надано дозвіл на складання проектів відведення, до оформлення права користування землями лісового фонду.
Розпорядженням Волинської обласної ради від 05 вересня 2000 року №100-р у пункті 2 встановлено районним, сільським, селищним радам сприяти у здійсненні передачі лісового фонду згідно з додатками №№1-15 до рішення обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2 державним лісогосподарським підприємствам у відповідності з адміністративно-географічним їх розташуванням та існуючою структурою управління лісами.
В подальшому Законом України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" від 05 лютого 2004 року №1457-1V визначено, що при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності землі лісового фонду за межами населених пунктів (стаття 6 даного Закону).
Таким чином, з дня набрання чинності вказаним законом 14 липня 2004 року усі землі лісового фонду за межами населених пунктів віднесено до земель державної форми власності.
У відповідності до статті 45 Лісового кодексу України, лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Згідно статті 47 Лісового кодексу України, лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства.
Статтею 48 Лісового кодексу України унормовано, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами. Громадяни та юридичні особи мають право на отримання у встановленому законодавством порядку інформації про облік лісів. Порядок ведення обліку лісів встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 54 Лісового кодексу України).
Поряд з цим, колегія суддів відзначає, що пунктом 5 розділу VІІІ "Прикінцеві положення" Лісового кодексу України, в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу, визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.
Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, плани лісонасаджень відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкціїстосується процедури їх виготовлення.
Отже, при вирішенні питання про перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу Прикінцеві положення Лісового кодексу України.
Відтак, письмовими доказами належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 24 грудня 2014 року у справі №6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі №6-224цс14, від 23 грудня 2015 року у справі №6-377цс15, а також позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 червня 2018 року у справі №278/1735/15-ц, від 30 січня 2018 року у справі №707/2192/15-ц, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 та від 23 жовтня 2019 року у справі №488/402/16-ц.
Окрім того, згідно з загальнодоступними відомостями з Публічної кадастрової карти України, розміщеної на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спірна земельна ділянка досі заліснена. Такі відомості є загальнодоступними, а тому не потребують доказування (ч. 3 ст. 75 ГПК України).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної власності є неправомірною.
Як встановлено судами обох інстанцій та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" було затверджено відповідні технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель згідно з додатком.
Пунктом 17 додатку до переліку сільських та селищних рад на території яких затверджуються технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, віднесено Смідинську сільську раду та зазначено загальну площу земель 1487,8540 га.
Серед вказаних земельних ділянок на території Смідинської сільської ради за межами населених пунктів проведено інвентаризацію земельної ділянки площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807.
Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, її державну реєстрацію проведено 09 грудня 2013 року, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія земель – землі сільськогосподарського призначення. 
Розпорядженням першого заступника голови Старовижівської районної адміністрації від 26 жовтня 2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318", додаток до засвідченого вище розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318 було викладено у новій редакції, за якою визначено перелік сільських та селищної рад, на території яких затверджено технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району із зазначенням конкретних земельних ділянок. Пунктом 579 додатку до розпорядження від 26 жовтня 2016 року №351 визначено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №635-р "Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій" передбачено реорганізацію Старовижівської районної державної адміністрації шляхом її приєднання до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.
У відповідності до пункту 7 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року №1321, перехід повноважень, прав та обов`язків (публічно-владне правонаступництво) райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється: у разі існування райдержадміністрації в адміністративному центрі новоутвореного району та приєднання до неї райдержадміністрацій, що припиняються, ліквідованих районів – з моменту утворення комісії з реорганізації райдержадміністрації, що припиняється.
Розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації від 15 січня 2021 року №7 було утворено комісію з реорганізації Старовижівської районної державної адміністрації шляхом приєднання до Ковельської районної державної адміністрації Волинської області.
З огляду на викладене, Ковельська районна державна адміністрація (з моменту утворення комісії з реорганізації) вважається правонаступником прав та обов`язків Старовижівської районної державної адміністрації.
На момент звернення прокурора з позовом до суду, згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Ковельська районна державна адміністрація не була ліквідована та не перебувала у стані припинення, водночас Старовижівська районна державна адміністрація перебувала в стані припинення, проте не ліквідована.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність" було передано Смідинській сільській раді у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 1389,9933 га, які розташовані за межами населених пунктів Руднянської та Смідинської сільських рад Старовижівського району згідно акта приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність.
Відповідно до пункту 41 додатку до згаданого акта приймання-передачі, земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 було передано у комунальну власність Смідинської сільської ради.
На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ, державним реєстратором Рожищенської районної державної адміністрації Печко А.Я. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47803012 від 16 липня 2019 року, відповідно до якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 із зазначенням форми власності – комунальна та власника – Смідинська сільська рада Старовижівського району Волинської області.
Також рішенням Смідинської сільської ради від 20 грудня 2019 року №50/71 було вирішено провести земельні торги у формі аукціону з продажу прав оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення комунальної власності (за межами населених пунктів) згідно з додатком №1.
Відповідно до додатку №1 до вказаного рішення, земельна ділянка з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 увійшла до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення комунальної власності, право оренди на які пропонується для продажу на земельних торгах окремими лотами.
На підставі протоколу земельних торгів №56 від 07 квітня 2020 року між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" було укладено договір оренди землі від 07 квітня 2020 року щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, яка розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району. Державна реєстрація права оренди вказаної земельної ділянки проведена на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер 52092225. Спірна земельна ділянка передана в оренду ТОВ "Голден Беррі" на підставі акта прийому-передачі від 07 квітня 2020 року.
Як встановлено судами та вбачається з інформації ВО "Укрдержліспроект" від 10 грудня 2020 року №435, підтвердженим є факт накладення земельної ділянки з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807 на земельні ділянки державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ".
ДП "Старовижівське ЛГ" листом від 16 листопада 2020 року №01-7/292 підтвердило, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, площею 14,0733 га, що розташована за межами населених пунктів Смідинської сільської ради, повністю накладається на землі державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ " (квартал 52, виділи 29-32) Сьомаківського лісництва.
Водночас, підтвердженням того, що спірна земельна ділянка віднесена до земельних ділянок державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" є викопіювання з Проекту організації і розвитку лісового господарства вказаного державного підприємства 2005 року (лист ДП "Старовижівське ЛГ" від 17 березня 2021 року №01-7/351-21).
Із пояснювальної записки до Проекту організації і розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське ЛГ" 2005 року вбачається, що зміни в площі груп і категорій захисності лісів обумовлені прийманням і таксацією земель лісового фонду сільськогосподарських підприємств у 2000 році згідно з рішенням Волинської обласної ради від 08 серпня 2000 року №13/2.
Згідно плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва ДП "Старовижівське ЛГ" (2004 рік), спірна земельна ділянка перебуває у кварталі 52, виділи 29-32 Сьомаківського лісництва.
Таким чином, в процесі своєї діяльності ДП "Старовижівське ЛГ", а після припинення вказаної юридичної особи – ДП "Ковельське лісове господарство" керувались та керуються матеріалами лісовпорядкування Перспективним планом організації ведення лісового господарства від 2012 року, розробленим ВО "Укрдержліспроект".
Враховуючи викладене та приписи пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, належність земельної ділянки, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, до земель державного лісового фонду ДП "Старовижівське ЛГ" (на даний час ДП "Ковельське ЛГ") підтверджується належними та допустимими доказами.
Таким чином, зі змісту наведених вище розпоряджень та наказу органів державної влади вбачається, що дії Старовижівської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Волинській області були спрямовані на вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну її цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення.
Крім цього, відповідно до положень частин 1, 2, 6, 7 статті 20 Земельного кодексу України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Відповідно до частин 4, 8 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.
Згідно з частиною 9 статті 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Згідно статті 12, частини 1 статті 20, частини 1 статті 122 та частини 3 статті 149 Земельного кодексу України, на час прийняття рішень, що стосуються спірної земельної ділянки, територіальні органи Держгеокадастру України, районні державні адміністрації взагалі не були наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення і надання у власність земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
При цьому, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього Кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів.
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив, що вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.
Відтак, спірну земельну ділянку було віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано Смідинській сільській раді неправомірно.
З інформації Секретаріату Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2020 року №39257/0/2-20 вбачається, що Кабінету Міністрів України про факт зміни цільового призначення та передачу з державної власності у комунальну власність земельної ділянки, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що фактично перебуває у постійному користуванні ДП "Старовижівське лісове господарство", розташованої за межами населеного пункту на території Руднянської сільської ради, Старовижівського району, Волинської області, стало відомо із запиту Волинської обласної прокуратури від 18 листопада 2020 року №15-2044вих-20.
Питання вилучення земель лісогосподарського призначення та зміни їх цільового призначення регулювалось положеннями статей 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та було виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.
Документи, на підставі яких головою Старовижівської районної державної адміністрації видавались спірні розпорядження, не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України. Такі ж документи відсутні й при прийнятті наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області щодо передачі зазначеної земельної ділянки з державної власності у комунальну.
Крім цього, враховуючи приписи статті 17, частини 1 статті 20, частини 5 статті 122 та частини 6 статті 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу), районні державні адміністрації не були наділені повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Прийняття розпоряджень Старовижівською районною державною адміністрацією від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки та від 26 жовтня 2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318" в подальшому зумовило незаконну передачу земельної ділянки до земель комунальної власності на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність".
При цьому, відповідні рішення уповноваженим органом держави на підставі та з врахуванням статті 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент їх прийняття) не приймались.
Відповідно до частини 7 статті 28-1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (розділ VII Прикінцеві та Перехідні Положення) в редакції на час виникнення спірних правовідносин, до державної реєстрації права державної чи комунальної власності на земельні ділянки формування земельних ділянок за рахунок земель державної та комунальної власності, визначення їх угідь, а також віднесення таких земельних ділянок до певних категорій може здійснюватися на підставі матеріалів інвентаризації земель, проведеної за рішенням: у межах населених пунктів – сільських, селищних, міських рад, за їх межами – районних державних адміністрацій. Матеріали інвентаризації земель у такому разі підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються органами, які прийняли рішення про проведення інвентаризації. Формування земельних ділянок у такому порядку може здійснюватися один раз. Порядок проведення інвентаризації земель затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 26, 28 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт складається технічна документація, що затверджується замовником.
Як вбачається з матеріалів справи, спірну земельну ділянку було сформовано на підставі проведеної Старовижівською районною державною адміністрацією інвентаризації земель, технічні документації із землеустрою, щодо яких затверджено розпорядженням голови Рожищенської районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Рожищенського району".
Однак, зазначеною технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель, в порушення вимог земельного та лісового законодавства, було сформовано спірну земельну ділянку, неправильно визначено її правовий статус та цільове призначення (землі сільськогосподарського призначення).
Відповідно до абзацу 2 пункту 7 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513, під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що при проведенні інвентаризації земель Смідинської сільської ради та спірної земельної ділянки не були враховані матеріали лісовпорядкування, які затвердженні протоколом координаційно-технічної наради за підсумками польових робіт з базового лісовпорядкування в державних лісогосподарських підприємствах Волинського обласного управління лісового та мисливського господарства від 06 грудня 2012 року, у тому числі, й проекту організації і розвитку лісового господарства ДП "Старовижівське лісове господарство" Волинської області та Плану лісонасаджень Сьомаківського лісництва (станом на 2012 рік), згідно якого на спірній ділянці кварталі 52, виділи 29-32 наявні насадження вільхи чорної (Влч), берези повислої, сосни звичайної (Сз) віком 20-35 років, висотою 6-15 метрів, а також розміщено низинне болото.
Відповідно пунктів 22, 23 постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513, під час виконання камеральних робіт на робочий інвентаризаційний план наносяться межі земельних ділянок, обмежень (обтяжень) у їх використанні та угідь, отримані в результаті виконання топографо-геодезичних робіт, складаються поконтурні відомості з експлікацією, в яких зазначаються номери контурів, площа земельних ділянок, їх кадастрові номери (за наявності), площа угідь, що фактично використовуються на момент проведення інвентаризації, площа обмежень (обтяжень) у їх використанні, а також складається зведений інвентаризаційний план у масштабі згідно з вимогами пункту 14 цього Порядку. Окремо складаються переліки земельних ділянок (земель), що використовуються не за цільовим призначенням.
Однак, незважаючи на факт розміщення лісових насаджень та інших природних комплексів на спірній ділянці, під час проведення інвентаризації у 2013 році, у її матеріалах про "використання ділянки не за цільовим призначенням" всупереч пунктам 22, 23 постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року №513 не зазначено.
Також вищевказана землевпорядна документація не містить жодних погоджень з Державним підприємством "Старовижівське лісове господарство" та Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
За визначених обставин, суд першої інстанції правильно зазначив, що розпорядження голови Старовижівської районної державної адміністрації, його першого заступника та наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області прийняті з порушенням вимог статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 3, 15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції на момент їх прийняття), статей 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.
Відповідно до статей 162, 163 Земельного кодексу України, охорона земель – це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.
Завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель.
В порушення вимог законодавства щодо раціонального використання земель Старовижівська районна державна адміністрація змінила цільове призначення та вилучила землі лісогосподарського призначення за відсутності повноважень, визначених чинним законодавством, а в подальшому спірну земельну ділянку передано Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області до земель комунальної власності.
Таким чином, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що розпорядження Старовижівської РДА від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження документації щодо спірної земельної ділянки, наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", якими вказана земельна ділянка лісогосподарського призначення віднесена до земель сільськогосподарського призначення та передана до комунальної власності, є незаконними, тобто прийнятими всупереч вимог чинного законодавства.
Щодо доводів апелянта, що такі акти є чинними, суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те що власник, дотримуючись вимог статті 388 Цивільного кодексу України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не е ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18,від 23.11.21 у справі № 359/3373/16-ц та інших.
Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження №12-204гс19).
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19.
Тобто, окреме звернення з одним чи декількома позовами про оспорення вищевказаних актів органів державної влади та місцевого самоврядування, в цій ситуації, не є обов`язковим, оскільки не відповідає належному та ефективному способу захисту, так як такі вимоги не забезпечать реального поновлення порушених прав позивача, як власника спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності. 
За змістом частин 9, 10 статті 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру земельна ділянка, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, на час розгляду справи зареєстрована у земельному кадастрі на праві власності за Смідинською сільською радою з 23 жовтня 2013 року із зазначенням її цільового призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія землі – землі сільськогосподарського призначення.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника – державу.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Отже, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі №19/028-10/13.
Відтак, як правильно зазначено місцевим судом, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку статті 16 Цивільного кодексу України, витребувавши зазначену земельну ділянку на користь її власника – Волинської обласної державної адміністрації, оскільки у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно зазначено категорію землі та її цільове призначення, що також стало однією з підстав для подальшої її передачі до земель комунальної власності.
Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19).
Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц).
Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності права володіння, користування та розпорядження на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й надалі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
У даній справі незаконні розпорядження та накази органів державної влади, а також подальша державна реєстрація земельної ділянки у відповідних реєстрах, фактично стали інструментом, які обумовили формальне набуття Смідинською сільською радою права власності на спірну земельну ділянку. При цьому, визнання останніх незаконними та скасування, як формування окремої позовної вимоги, не виступатиме належним способом захисту порушеного права з огляду на вищевикладене.
Відтак, Господарський суд Волинської області правомірно задоволив вимогу прокурора про витребування на користь держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807.
Відповідно до статті 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Згідно з частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке ж положення містить і стаття 173 Господарського кодексу України, відповідно до котрої, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно із статтею 193 Господарського кодексу України, статтями 526, 527 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор – прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання.
Відповідно до частини 2 статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Згідно частин 2, 3 статті 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
За змістом статті 792 Цивільного кодексу України, майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".
Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі", під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Прокурор просив визнати недійсним в судовому порядку договір оренди землі від 07 квітня 2020 року, що був укладений між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради Старовижівського району.
Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів (стаття 16 Цивільного кодексу України) і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин – бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 Цивільного кодексу України).
Зважаючи на те, що розпорядження Старовижівської РДА від 26 грудня 2013 року №318 "Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району" в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки від 26 жовтня 2016 року №351 "Про внесення змін до розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 грудня 2013 року №318", а також наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 21 грудня 2018 року №3-1356/15-18-СГ "Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність", якими земельна ділянка лісогосподарського призначення була віднесена до земель сільськогосподарського призначення, є незаконними та прийнятими всупереч чинному законодавству, договір оренди землі від 07 квітня 2020 року, що укладався в подальшому між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" щодо земельної ділянки площею 14,0733 га, кадастровий номер 0725085000:02:000:9807, що розташована на території Смідинської сільської ради, правомірно визнано недійсним судом першої інстанції на підставі та з врахуванням положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Крім цього, за змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Пунктами 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. 
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судової рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення держави реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. 
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно) законодавства (за наявності таких прав).
Отже, ефективним способом захисту порушених прав в даному випадку є скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права оренди ТОВ "Голден Беррі" на земельну ділянку площею 14,0733 га з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, яка знаходиться на території Смідинської сільської ради, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.04.2020, індексний номер: 47803012 з одночасним припиненням права оренди ТОВ "Голден Беррі".
Щодо доводів про необхідність застосування строку позовної давності.
Позовну давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України). Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). 
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
З урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц, практики Верховного Суду викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №48/340, від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи.
Враховуючи специфіку обороту нерухомого майна, володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі – власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
З огляду на викладене, судами встановлено, що Смідинська сільська рада набула право на земельну ділянку, зареєструвавши її за собою на праві власності 16 липня 2019 року, та є її фактичним володільцем.
Відтак, Смідинська сільська рада набула "реєстраційне право" на земельну ділянку 16 липня 2019 року, а вимога про її витребування заявлена прокурором в інтересах держави 23 березня 2021 року у межах загального строку позовної давності.
Щодо доводів апелянта про відсутність порушеного права позивача – Волинської ОДА, як підстави для звернення до суду та відповідно підстав для задоволення позову, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з приписами статті 326 Цивільного кодексу України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28 квітня 2021 року №1423-ІХ, який набрав чинності 27 травня 2021 року, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Вказані законодавчі зміни стосуються також і повноважень Кабінету Міністрів України щодо розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.
Згідно попередньої редакції частини 8 статті 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передавав земельні ділянки із земель державної власності у власність або користування у випадках, визначених статтею 149 Кодексу (землі, які перебувають у постійному користуванні, рілля, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначень). В чинній редакції такі повноваження відсутні.
Наразі, відповідно до частини 8 статті 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України передає лише земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, які не входять до складу адміністративного-територіальних одиниць, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, за чинною редакцією Земельного кодексу, Кабінет Міністрів України не наділений правом вилучати земельні ділянки державної власності, у тому числі, які є обмеженими в обороті.
Згідно з новою редакцією статті 149 Земельного кодексу України, такі землі вилучаються за рішенням органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження землями відповідно до статті 122 цього Кодексу, та лише виключно для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.
Пунктом 24 Перехідних положень ЗК України (чинні з 27 травня 2021 року) визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. 
Розпорядженням Волинської обласної ради №100-р від 05 вересня 2000 року "Про забезпечення охорони, захисту, використання і відтворення лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств" з метою покращення управління державним лісовим фондом області, забезпечення охорони, захисту, використання і відтворення лісів колишніх сільськогосподарських підприємств та на виконання рішення обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2 вирішено Державному лісогосподарському об`єднанню "Волиньліс" прийняти під охорону та забезпечити використання і відтворення лісів колишніх колективних сільськогосподарських підприємств загальною площею 38968,5 га згідно з додатками №№1-15 до рішення обласної ради від 18 серпня 2000 року №13/2.
Тобто, земельні ділянки лісогосподарського призначення віднесені до земель державної форми власності.
Чинна редакція частини 5 статті 122 Земельного кодексу України передбачає, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Таким чином, саме Волинська обласна державна адміністрація є розпорядником земель лісогосподарського призначення, в тому числі й щодо вилучення земельних ділянок вказаної категорії.
Зміна суб`єкта (власника) земельної ділянки не змінює правовий статус об`єкта (земельної ділянки), оскільки титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель встановлені законодавством (стаття 178 Цивільного кодексу України, статті 83, 84 Земельного кодексу України) і до внесення відповідних змін до нього є невід`ємними та незмінними.
Отже, має місце факт порушення суб`єктивного права Волинської обласної державної адміністрації, як уповноваженого Конституцією і Законами України органу, на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.
Крім цього, згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
У статті 7 Лісового кодексу України закріплено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Статтею 8 Лісового кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.
Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
За змістом статті 9 цього ж Кодексу, у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Право комунальної власності на ліси реалізується територіальними громадами безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.
У статті 11 Лісового кодексу України наведено правові підстави набуття права комунальної власності на ліси, зокрема, унормовано, що право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.
Таким чином, право державної власності на спірну земельну ділянку не могло припинитися внаслідок прийняття рішень органами державної влади (Старовижівською районною державною адміністрацією та Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області), оскільки останні відповідно до своєї компетенції не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками лісового фонду.
Вибуття земельної ділянки лісового фонду з державної власності шляхом незаконного віднесення її до земель сільськогосподарського призначення та подальшої передачі у комунальну власність свідчить про порушення прав держави на користування та розпорядження цими землями, що триває.
Відтак, має місце спір між суб`єктами права державної та комунальної власності щодо права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення. За визначених обставин доводи Смідинської селищної ради викладені у апеляційній скарзі про відсутність порушення суб`єктивного права уповноваженого органу не заслуговують на увагу.
Доводи Смідинської сільської ради щодо невиконання обов`язків Кабінетом Міністрів України та в подальшому – Волинською обласною державною адміністрацією на виконання вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності" не спростовують доводів прокурора про належність спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. З`ясування причин невиконання обов`язків Кабінетом Міністрів України чи ДП "Старовижівське ЛГ" щодо реалізації положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності" не виступає предметом доказування у даній справі. Окрім того, незважаючи на прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної і комунальної власності", не втратили своєї чинності положення пункту 5 розділу Прикінцеві положення Лісового кодексу України щодо підтвердження права постійного користування земельними ділянками на раніше надані землі, саме планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. 
Суд також вважає за необхідне послатися на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10 лютого 2010 року у якому зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги Смідинської сільської ради не вбачається.
Водночас, колегія суддів зауважує, що предметом позову згідно клопотання Волинської обласної прокуратури від 23 лютого 2022 року №15-346вих-22 є витребування у власність держави в особі Волинської державної адміністрації з незаконного володіння Смідинської сільської ради земельної ділянки з кадастровим номером 0725085000:02:000:9807, площею 14,0733 га, визнання недійсним договору оренди землі укладеним між Смідинською сільською радою та ТОВ "Голден Беррі" від 08 квітня 2020 року та скасування рішення державного реєстратора Старовижівської районної державної адміністрації Осіїк О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2020 року, індексний номер 47803012.
З дослідженого вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не є власником земельної ділянки комунальної власності та не здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, що є предметом спору, а тому Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не є належним відповідачем, оскільки предмет позову жодним чином не стосується даного відповідповідача. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові до такого відповідача, а тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21 в частині задоволення позову до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у позові.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 269, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                                   
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Смідинської сільської ради на рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Волинської області від 27 жовтня 2022 року у справі №903/216/21 змінити в частині задоволення позову до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. В цій частині прийняти нове рішення. 
В позові до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області відмовити. В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №903/216/21 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "03" березня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Бучинська Г.Б. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.