Постанова
Іменем України
 
22 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № № 159/3607/15-ц
провадження № 61-11673св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року в складі судді Бойчука П. Ю. та постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року в складі колегії суддів      Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 04 вересня 2008 року № VOKVGA0000001674 у загальному розмірі 22 753,00 доларів США та судовий збір - 3 654,00 грн. 
Позовна заява мотивована тим, що 04 вересня 2008 року банком з відповідачем було укладено кредитний договір № VOKVGA0000001674 (далі також - кредитний договір, договір кредиту), згідно умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 20 856,90 доларів США на строк до 04 вересня 2018 року, а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте, відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання, унаслідок чого станом на 26 травня 2015 року у неї утворилась заборгованість на загальну суму 22 753,00 доларів США, яка складається з: 17 708,54 доларів США - боргу за кредитом; 1 528,72 доларів США - боргу по процентах за користування кредитом; 393,86 доларів США - боргу по комісії за користування кредитом;  2 027,14 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором; штрафів за порушення умов договору: 11,83 доларів США (фіксована частина) та 1082,91 доларів США (процентна складова).
Ураховуючи наведене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № VOKVGA0000001674 від 04 вересня 2008 року у загальному розмірі 22 753,00 доларів США та понесені по справі судові витрати.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором позивачем не підтверджений належними та допустимими доказами, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Суд посилався на висновок експерта             № 207/16 від 22 січня 2016 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, з якого слідує, що розмір заборгованості за даним кредитним договором документально не підтверджений. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому розмірі, а саме - суми отриманого кредиту, тіла кредиту, нарахованих процентів, пені та штрафів.
Постановою Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня                   2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від       04 вересня 2008 року № VOKVGА0000001674 у розмірі 19 237,26 доларів США, яка складається з: 17 708,54 доларів США - боргу за кредитом та 1 528,72 доларів США - боргу по відсотках за користування кредитними коштами; в решті позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги як належний доказ висновок експерта № 207/16 від 22 січня 2016 року за результатами проведення судово-економічної експертизи, оскільки він суперечить встановленим у справі обставинам. Зокрема: заявою на видачу готівки № 205 від 04 вересня 2008 року, якою підтверджується перерахування ОСОБА_1 коштів у сумі     20 000,00 доларів США, еквівалент у гривнях станом на дату їх видачі -               97 014,00 грн, ордером-розпорядженням на видачу кредиту від 04 вересня 2008 року. Видача та отримання готівки була здійснена банком згідно із пунктом 2.1. кредитного договору. Вказуючи про невідповідність поданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 не надала належного та допустимого доказу на його спростування. Відповідачем не подано власного розрахунку заборгованості за кредитним договором. При цьому, нею не заперечувався факт невиконання взятих за кредитним договором та додатковою угодою зобов`язань. Ні відповідач, ні її представник не обґрунтували та не довели, які платежі, здійснені           ОСОБА_1 в рамках погашення боргу по кредитному договору, не враховані банком при нарахуванні існуючої заборгованості. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновків про наявність підстав для стягнення заборгованості за договором кредиту, а саме, суми боргу по кредиту - 17 708,54 доларів США та боргу по процентах за користування кредитом - 1 528,72 доларів США. Апеляційний суд визнав необґрунтованими належним чином вимоги позивача щодо стягнення суми комісії за користування кредитом, сум пені та штрафів. Разом із цим, апеляційний суд визнав безпідставними доводи відповідача про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
05 липня 2021 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року, змінити мотивувальну частину рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року шляхом доповнення її аргументами відповідача - ОСОБА_1 , а резолютивну частину цього рішення залишити без змін.
Рух справи у суді касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвалою від 08 вересня 2021 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року, та витребував справу з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що у розгляді даної справи не мали права брати участь судді, які розглядали іншу справи між цими ж сторонами;  суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана неуповноваженим представником АТ КБ «ПриватБанк»; у представника позивача Крилової О. Л. були відсутні повноваження на подання апеляційної скарги у цій справі; судом апеляційної інстанції не надано оцінки доводам відповідача про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитом за 2009-2011 роки за відсутності у позивача ліцензії на діяльність з валютними цінностями; апеляційний суд не надав оцінку доводам відповідача про передчасне стягнення заборгованості у зв`язку із відсутністю досудової вимоги, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 травня 2020 року в справі                    № 638/13683/15-ц, від 05 серпня 2020 року в справі № 759/5757/15-ц.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Позиції інших учасників 
У жовтні 2021 року представник АТ «ПриватБанк» - Крилова О. Л. надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції. У зв`язку із цим просила суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року - без змін.
Фактичні обставини, встановлені судами 
04 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № VOKVGA0000001674 за умовами якого відповідач надав позивачеві кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі             23 426,12 доларів США, з яких кошти в сумі 20 856,92 долари США на споживчі цілі, з них: 20 000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу та 600,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 154,15 доларів США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 102,77 доларів США - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також 2 569,20 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених  пунктами 2.1.3., 2.2.7. кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно із пунктом 7.2. кредитного договору. Кінцевий строк повернення кредиту - 04 вересня 2018 року.
Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, підписаного обома сторонами оспорюваного договору, визначено загальну вартість кредиту, погоджено питання про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе позичальник, погоджено порядок купівлі іноземної валюти та витрати споживача, пов`язані з конвертацією валюти. За додатком № 2 до цього ж кредитного договору встановлено графік погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, який також підписано обома сторонами правочину, який оспорюється. Будь-яких зауважень з приводу погодження та підписання таких умов сторонами висловлено не було.
Відповідно до анкети-заяви від 18 липня 2008 року ОСОБА_1 ознайомлена і погоджується з умовами кредитування, які були надані їй у письмовій формі. 
04 вересня 2008 року між сторонами укладено іпотечний договір за реєстровим номером № 2295, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу, згідно якого в іпотеку передано житловий будинок (загальною площею 184,20 кв. м) АДРЕСА_1 . Згідно із пунктом 35.4 договору іпотеки, іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку площею 0,1239 га, яка розташована за вказаною адресою та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі Державного акту серії ВЛ № 087070.
Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору, укладеної між позивачем та відповідачем 25 жовтня 2013 року, сторони погодили зменшення суми заборгованості, яка виникала в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання даної додаткової угоди до суми пені 1 486,09 доларів США, погодили розмір штрафу у випадку несвоєчасної сплати заборгованості за кредитним договором. До цієї ж додаткової угоди сторони погодили та підписали додаток № 1, як невід`ємну частину додаткової угоди, в якому викладено в новій редакції графік погашення кредиту. 
Дані обставини встановлені рішеннями судів у справі № 159/971/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області                              від 30 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 24 січня 2018 року та постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 159/971/16-ц, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до наданого позивачем розрахунку та виписки по кредитному рахунку відповідача, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору кредиту, станом на 26 травня 2015 року у неї утворилась заборгованість на загальну суму 22 753,00 доларів США, яка складається з:       17 708,54 доларів США - боргу за кредитом; 1 528,72 доларів США - боргу по процентах за користування кредитом; 393,86 доларів США - боргу по комісії за користування кредитом;  2 027,14 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором; штрафів за порушення умов договору: 11,83 доларів США (фіксована частина) та 1082,91 доларів США (процентна складова).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).
Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
За статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від  04 липня  2018 року в справі № 310/11534/13-ц).
Суди встановили, що 04 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № VOKVGA0000001674. Згідно умов договору банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі      20 856,90 доларів США, з кінцевим строком повернення - до 04 вересня 2018 року, а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.
Дані обставини встановлені рішеннями судів у справі № 159/971/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Підписуючи кредитний договір та зміни до нього, позичальник ОСОБА_1 погодилася з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів і неустойки за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловила свою обізнаність з діючими тарифами банку та обов`язковими платежами, передбаченими договором та чинним законодавством України.
Заперечуючи заявлені вимоги банку, відповідач ОСОБА_1 вказувала про те, що наданий позивачем розрахунок не відповідає дійсності, оскільки нею здійснювались оплати, які в ньому не відображені. Крім того, вказувала на неправильність нарахування банком процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій.
У частині першій та третій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша та друга статті 12 ЦПК України).
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року у цій справі була призначена судово-економічна експертиза. Висновком № 207/16 від 22 січня 2016 року за результатами проведення судово-економічної експертизи судовим експертом зазначено про неможливість підтвердження розміру заборгованості за договором кредиту від 04 вересня 2008 року із відповідними додатками до нього.
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
Вказаний висновок експерта суд апеляційної інстанції правильно не взяв до уваги як належний та достатній доказ, оскільки він суперечить встановленим у справі обставинам та іншим доказам.
Апеляційний суд зазначив, що даний висновок мотивований відсутністю документальних підтверджень: розміру боргу ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 26 травня 2015 року; видачі кредиту ОСОБА_1 , нарахування та сплати відповідачем процентних та комісійних доходів; зарахування коштів, сплачених ОСОБА_1 по кредитному договору; заборгованості за кредитним договором з додатками до нього (тіла кредиту, процентів, пені і штрафів). 
Однак, ОСОБА_1 не заперечувала отримання кредитних коштів у розмірі    20 856,90 доларів США в гривневому еквіваленті, Також відповідач не заперечувала, що підставою укладення між сторонами додаткової угоди від 25 жовтня 2013 року до кредитного договору з метою реструктуризувати існуючу заборгованість за договором кредиту у розмірі 1 486 доларів США. Згідно вказаної додаткової угоди відбувся перерахунок заборгованості. 
ОСОБА_1 , отримавши кошти за договором кредиту, а також після підписання додаткової угоди до кредитного договору, здійснювала платежі  на погашення заборгованості та на виконання умов кредитного договору з врахуванням внесених змін, чим фактично схвалювала всі умови вказаної додаткової угоди.
Кредитний договір і додаткова угода, укладені між сторонами, є чинними, не визнані недійсними, не встановлена судовими рішеннями їх нікчемність чи неукладеність, і докази цього відповідачем не надані.
Апеляційний суд правильно вказав, що висновок експерта № 207/16 від        22 січня 2016 року спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зокрема: заявою на видачу готівки № 205 від 04 вересня 2008 року, якою підтверджується перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 20 000 доларів США в гривневому еквівалентів на дату видачі - 97 014,00 грн, ордером-розпорядженням на видачу кредиту від 04 вересня 2008 року. Видача та отримання готівки була здійснена банком відповідно до пункту 2.1. кредитного договору.
Дані обставини не спростовані відповідачем при розгляді справи.
Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду, що відповідач, оспорюючи наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, не надала належних, допустимих та достатніх доказів на спростування його правильності. 
За тривалий період часу перебування справи на розгляді (понад п`ять років) ОСОБА_1 не подано власного розрахунку заборгованості за кредитним договором. Разом із цим, нею не заперечувався факт невиконання взятих за кредитними договором та додатковою угодою зобов`язань.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції, дійшов правильного та обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 боргу за кредитним договором в сумі 19 237,26 доларів США, у тому числі, боргу по кредиту - 17 708,54 доларів США та боргу по процентах за користування кредтиними коштами - 1 528,72 доларів США, з урахуванням наданого позивачем розрахунку. Відповідачем не спростовано правильність останнього, у тому числі - повернення боргу по кредиту та процентах у визначений договором кредиту строк (до 04 вересня 2018 року).
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо недопустимості участі у розгляді справи суддів Волинського апеляційного суду у цій справі, оскільки такі брали участь розгляді інших справ між цими ж сторонами, оскільки відповідач скористався своїм правом на заявлення відводу, однак ухвалою апеляційного суду від 20 травня 2021 року відмовлено у задоволенні цієї заяви. Разом із цим, у касаційній скарзі не наведено підстав, визначених у статтях 36, 37 ЦПК України щодо неможливості участі (у тому числі, повторної участі) будь-кого із колегії суддів Волинського апеляційного суду у розгляді цієї справи, які брали участь у її розгляді та постановленні оскаржуваної постанови апеляцінйого суду від 28 травня 2021 року.
Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо безпідставної відмови у закритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк», яка подана представником за довіреністю Криловою О. Л., враховуючи таке.
Відповідно до змісту доданої до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» довіреності Крилова О. Л. була наділена повноваженнями на оскарження судового рішення. Разом із цим, при вирішенні клопотання апеляційним судом про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою       АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні представник позивача Кузін Є. В. заперечував проти цього клопотання, оскільки у представника ОСОБА_3 були повноваження на подання апеляційної скарги. Разом із цим, апеляційний суд також не встановив обставин неналежного оформлення довіреності на представництво інтересів позивача ОСОБА_3 . Посилання відповідача на відповідні судові рішення Верховного Суду в частині відсутності у ОСОБА_3 повноважень на подання апеляційної скарги у цій справі не заслуговують на увагу, оскільки стосуються, зокрема, відсутності в особи представника документів (неподання їх до скарги) на підтвердження його статусу як адвоката. Натомість, оскільки провадження у цій справі розпочате до 30 вересня 2016 року, тому в силу пункту 11 пункту 161 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, передбачено, що представництво у цій справі може здійснювати особа, яка не є адвокатом.
Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача про відсутність у позивача підстав для нарахування процентів за користування кредитом за 2009-2011 роки за відсутності у нього ліцензії на діяльність з валютними цінностями, оскільки в даному випадку відповідач не вказує на відсутність такої ліцензії на момент укладення між сторонами кредитного договору, яким і визначено порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом.
Верховний Суд відхиляє аргументи відповідача про передчасне стягнення заборгованості у зв`язку із ненадсиланням банком досудової вимоги ураховуючи постанови Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі       № 638/13683/15-ц, від 05 серпня 2020 року в справі № 759/5757/15-ц, враховуючи таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц зазначено, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Така ж позиція викладена постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року в справі № 759/5757/15-ц.
У наведених справах, на відміну від справи, яка переглядається, строк повернення кредиту за умовами кредитного договору, не настав, у тому числі на момент ухвалення рішення у справі (у першій справі остаточний строк повернення кредиту - до 23 жовтня 2028 року, а в другій - до 07 липня 2027 року).
У справі, яка переглядається,  остаточний строк повернення кредиту - до 04 вересня 2018 року, тобто є таким, що настав на момент ухвалення рішень у справі і доказів повернення коштів відповідач не надала. Таким чином, відсутні підстави вважати, що оскаржуваним рішенням з відповідача стягується заборгованість за кредитним договором достроково.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення рішення апеляційним судом без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 26 травня 2020 року в справі № 638/13683/15-ц та від 05 серпня 2020 року в справі № 759/5757/15-ц, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Доводи касаційної скарги, що апеляційним судом не взято до уваги доводи про недотримання банком пункту 2.3.3. кредитного договору щодо дострокового повернення кредиту за умови направлення повідомлення суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на те, що банк на свій розсуд звернувся до суду з позовом про дострокове повернення кредиту, яке необхідно розглядати як повідомлення банку, визначене вказаним пунктом договору.
Позивач звернувся з позовом на підставі статті 1050 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 22 липня 2020 року в справі № 210/1504/13-ц, від 03 грудня 2020 року в справі               № 569/16767/16-ц, від 07 грудня 2022 року в справі № 953/1904/20.
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Фактично аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані у справі докази, встановив обставини на підставі недостатніх доказів та як наслідок - не встановив фактичні обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Верховний Суд не може прийняти до уваги доводи касаційної скарги в частині неправомірності рішення суду першої інстанції, оскільки, як зазначено вище, оскаржувана постанова апеляційного суду є законною, що відповідно свідчить про правомірність скасування рішення районного суду апеляційним судом у цій справі та вказує на відсутність правових підстав для його перегляду в касаційному порядку.
Проаналізувавши зміст постанови апеляційного суду з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суд ухвалив рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній постанові, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року). Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам вмотивованості.
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
У статті 410 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Апеляційний суд повно встановив обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначив норми права, які підлягали застосуванню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                  І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                                В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                          С. О. Карпенко
 
                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                          В. А. Стрільчук