КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 757/4970/22                                           Головуючий у суді першої інстанції - Бусик О.Л.
Номер провадження № 22-ц/824/1866/2023                                      Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2023 року                                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів:                      Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Мороз Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування,-
ВСТАНОВИВ:
У січні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди, завданої органом досудового розслідування, який мотивував тим, що 17 жовтня 2018 року він звернувся із заявою до Верховної Ради України, в якій просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування. Однак Верховна Рада України вказану заяву направила до Генеральної прокуратури України для внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та початку досудового розслідування. Проте, такі відомості на час розгляду скарги до ЄРДР не внесені.
Позивач вказував, що 20 грудня 2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва було відновлено його конституційні права та зобов`язано повноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 17 жовтня 2018 року № 30, яка надійшла із Верховної Ради України, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таким чином, суд підтвердив факт незаконності  дій органу, що здійснює досудове розслідування.
Відтак, ОСОБА_1 вважає, що незаконними діями представника держави йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює 4 136 000 євро.
На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав відшкодування заподіяної шкоди ОСОБА_1 - 4 136 000 євро у гривнях по курсу НБУ на дату вирішення судом справи.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій вказує, що не зазначення суддею в ухвалі суду від 20 грудня 2018 року про визнання незаконною бездіяльності органу досудового розслідування не може бути причиною відмови у позові, оскільки цим же судовим рішенням зобов`язано орган вчинити дії, що протилежні до вчинених раніше (внести невнесені відомості до ЄРДР), тобто фактично визнано незаконність не вчинення дій таким органом.
Разом з тим, апелянт наголошує, що судом першої інстанції не було взято до уваги умисність незаконних дій (бездіяльності) уповноважених осіб при отриманні заяви про вчинення кримінального правопорушення та помилково кваліфіковано невиконання вимог ст. 214 КПК України як недолік у процесуальній діяльності.
ОСОБА_1 наголошує, що його права не було в повному обсязі поновлено винесенням ухвали від 20 грудня 2018 року, оскільки факт незаконної бездіяльності уповноважених осіб сам по собі є предметом цього позову, а реалізація заявником права на судовий захист та оскарження такої бездіяльності  в порядку КПК є виключно правом заявника, а не його обов`язком.
В апеляційній скарзі також зазначає, що ним витрачено для відновлення своїх конституційних прав надзвичайну кількість зусиль морального (інтелектуального) та матеріального характеру, а предмет даного позову не є простою незгодою з діями чи бездіяльністю уповноважених осіб, для якої достатньо було б просто усунути вказану бездіяльність та таким чином відновити права заявника.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції мав можливість перевірити обґрунтованість заявленого розміру моральної шкоди на підставі додатків до позовної заяви та практики Європейського суду, однак не взяв їх до уваги та виніс помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи вказане, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове.
01 грудня 2022 року на адресу апеляційного суду засобами поштового зв`язкунадійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Офісу Генерального прокурора - Дикого О.В., що датований 28 листопада 2022 року, однак такий відзив подано з порушенням строку, передбаченого ухвалою Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 17 жовтня 2022 року. Зазначену ухвалу Офісу Генерального прокурора було направлено на офіційну електронну адресу 14 листопада 2022 року.
Разом з тим, представник Офісу Генерального прокурора - Дикий О.В. у відзиві заявив клопотання про поновлення пропущеного строку на подання такого відзиву, мотивуючи причини пропуску строку на апеляційне оскарження тим, що за період із 15 по 25 листопада 2022 року на території міста Києва  неодноразово оголошувалася повітряна тривога, у зв`язку з чим виконання обов`язків за робочим місце було не можливими, тому посилаючись на норми Кодексу України про адміністративне судочинство  представник Офісу генерального прокурора просив поновити вказаний процесуальний строк. Разом з тим колегія суддів вважає дане клопотання не підтверджено належними та допустимими доказами, в частині не можливості  подання  вказаного відзиву у визначені судом строки, оскільки  сам факт оголошення повітряної тривоги не  мав місце на весь час робочого дня із 15 по 22 листопада 2022 року та не перешкоджав  складенню даного відзиву у визначені ухвалою суду строки. Крім того посилання відповідача на норми КАС України є  безпідставним, оскільки розгляд вказаної справи здійснюється за нормами ЦПК України.       
Враховуючи викладене, суд доходить до висновку про неповажність причин пропуску строку на подання відзиву, а тому даний відзив не приймається судом.
При апеляційному розгляді справи позивач у справі ОСОБА_1 підтримав доводи,  що викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про  задоволення  його позову у повному обсязі. 
Представник  Офісу генерального прокурора,  Дикий О.В. при апеляційному розгляді справи заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства.  
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, що з`явилися на розгляд справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так,  суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 17 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Верховної Ради України, в якій просив внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування.
Верховна Рада України вказану заяву направила до Генеральної прокуратури України для внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування.
29 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 17 жовтня 2018 року.
20 грудня 2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва зобов`язано повноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 17 жовтня 2018 року № 30, яка надійшла із Верховної Ради України, розпочати досудове розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що внаслідок неправомірних дій, органу, що здійснює досудове розслідування, який є представником держави Україна, позивачу завдано моральної шкоди в розмірі 4136000 ЄВРО, які просив стягнути з Держави на його користь.
Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, причинний зв`язок між діями працівників офісу генерального прокурора та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався.
Той факт, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 17 жовтня 2018 року, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Генеральної прокуратури України, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди. Права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи.
Також суд посилався і  на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора було завдано моральну шкоду, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 4 136 000 євро.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів, що внаслідок бездіяльності уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора йому завдано моральну шкоду.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України і характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких посадові чи службові особи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом у вигляді моральної шкоди.
При розгляді позову, поданого на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, позивач повинен довести, а суд встановити по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.
Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення можуть бути оскаржені на досудовому провадженні.
Згідно з частиною другою статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого  чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності  у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль  за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності, та, таким чином, в порядку статті 307 КПК України під час досудового розслідування реалізується особою право на оскарження процесуальних рішень, дій  чи бездіяльності до суду.
При цьому, сама по собі наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення коштів на відшкодування моральної або матеріальної шкоди.
Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Ураховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. В силу принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Cуд першої інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_1 щодо порушення відповідачами його прав установив, що права позивача, на порушення яких він посилався, з підстав невнесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, були відновлені шляхом оскарження бездіяльності слідчого в порядку, визначеному КПК України.
Так, згідно листа прокурора другого відділу організації процесуального керівництва  УОПК ДРКП Генеральної прокуратури Ю.Ломакіна від 06 лютого 2019 року №15/3/2-12332вих-19, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що Генеральною прокуратурою 06 лютого 2019 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у справі №75759508/18-к за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року (а.с.72)   внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зареєстровано  кримінальні провадження №42019000000000280 за ч.1 ст. 382 КК України, та № 42019000000000281 за ч.1 ст. 175 КК України та № 42019000000000282 за ч.1 ст. 364 КК України.  При цьому до вказаного листа, який направлений ОСОБА_1 , додано витяги із ЄРДР на 3 аркушах. Таким чином Офісом генерального прокурора виконано вимоги ухвали Печерського районного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі №75759508/18-к (а.с.43). Тому доводи позивача проте, що на час звернення його до суду із вказаним позов, відповідні відомості до ЄРДР не були внесені спростовується вище вказаним письмовим доказом. 
Перевіряючи доводи апелянта про необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні його вимог про стягнення 4 136 000 Євро на відшкодування завданої йому моральної шкоди бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури як уповноважених органів держави, суд апеляційної інстанції враховує наступне. 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Обґрунтовуючи факт спричинення моральної шкоди та її розмір, позивач посилався на те, що він та інші 516 громадян  міста Львова  виступили ініціаторами  узаконення стихійного продуктового ринку «Санта Барбара» з приводу чого зверталися до уповноважених органів влади із відповідними звернення. Однак уповноважені органи місцевого самоврядування та державної влади ухилялися від вирішення вказаних ініціатив громадян. В подальшому з метою захисту вказаних порушень прав громадян та його особистих прав він звертався до правоохоронних органів  міста Львова та до суду. Однак, і вказані дії не призвели до захисту його прав, що змусило його звертатися до Верховної Ради України для відповідного реагування, яка, в свою чергу, направила подану ним заяву до Генеральної прокуратури для виконання вимог КПК України в частині внесенні відповідних відомостей до ЄРДР. Разом із тим посадовими особами Генеральної прокуратури дані відомості до ЄРДР не були внесені своєчасно і лише після ухвалення відповідного судового рішення Печерського районного суду міста Києва такі дії були вчиненні. 
Зазначені дії  працівників Генеральної прокуратури щодо невиконання вимог чинного законодавства призвели до  душевних страждань, пов`язаних із тим, що він відчував безвихідність щодо реалізації ним своїх прав та прав громадян, які  покладалися на його ініціативу, втрати репутації, престижу, поваги та довіри  людей, тому визначив відшкодування вказаної шкоди у розмірі 8000 Євро на кожного громадянина учасника народної ініціативи.
При цьому  належних та допустимих доказів  спричинення  моральної шкоди  позивач до суду не  подав, що відповідно до положень ч.3 ст. 12 та ч.1  ст.81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
Колегія суддів, даючи оцінку вказаним доводам апелянта враховує, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18, від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15, від 05 жовтня 2022 року у справі № 766/9484/20 (провадження № 61-17837св21). 
Таким чином, ухвали слідчого судді про задоволення скарг ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, як це помилково вважає позивач.
Сам факт зобов`язання уповноважених осіб Генеральної прокуратури внести відомості до ЄРДР  не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, не мають наслідки цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів.
Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 638/8493/19 (провадження № 61-13452св20).
Також сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.
Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18).
Перевіряючи доводи апелянта в частині того, що відповідач у справі - Державна казначейська служба України при вирішенні вказаного спору не направляла до суду своїх заперечень та відзиву щодо заявлених ним позовних вимог і, таким чином, погодилася із даними вимогами, то колегія суду враховує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати  Верховного Суду  від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
 Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні позивачем спірних правовідносин, положень ЦК України та  ЦПК України, судової практики суддів касаційної інстанції, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Як вказав Європейський суд з прав людини, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні апеляційної скарги з позивача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести на рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 12 січня 2023 року. 
 
Головуючий суддя :                                                                     М.А.Яворський  
          Судді:                                                                                             Т.Ц.Кашперська                                                                                                            В.О.Фінагеєв