УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2023 року
м. Київ
справа № 953/4936/22
провадження № 51-829ск23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Васищево Харківського району Харківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 ,раніше неодноразово судимого, востаннє: вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільнений від відбуття покарання з іспитовим на строк 2 роки, судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена,
засудженого за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінальних проступків та призначено йому покарання у виді обмеження волі: за ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358 КК на строк 6 місяців, за ч. 4 ст. 358 КК - на строк 1 рік. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі статей 71, 72 КК до призначеного ОСОБА_4 покарання за цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та арешту майна у провадженні.
Суд визнав доведеним, що  ОСОБА_4 у 2020 році, точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено, маючи умисел на отримання підробленого посвідчення водія з метою керування транспортним засобом, знайшов в мережі інтернет інформацію про можливість виготовлення підробленого посвідчення шляхом надання своїх анкетних даних. Після чого, через мобільний додаток «Instagram» ОСОБА_4 вчиняючи дії, направлені на пособництво у підробленні посвідчення, домовився під час переписки з невстановленою досудовим розслідуванням особою про підроблення водійського посвідчення за грошову винагороду 6000 грн. Виконуючи відведену йому роль, ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого мешкання ( АДРЕСА_3 ), на вимогу невстановленої досудовим розслідуванням особи, надав свої персональні дані, а саме цифровий варіант фотокартки для виготовлення підробленого водійського посвідчення.
В подальшому, ОСОБА_4 , будучи пособником у підробці посвідчення, отримав у відділенні «Нової пошти» відправлене від невстановленої органом досудового розслідування особи підроблене пластикове водійське посвідчення серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з відкритою категорією «В», з фотокарткою ОСОБА_4 , з метою його використання для підтвердження права керування транспортним засобом.
Крім того, 31 липня 2022 року близько о 20:00-21:00 ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «КІА Magentis» (д. р. н. НОМЕР_2 ), та рухаючись по вул. Шевченко в м. Харкові, був зупинений працівниками патрульної поліції в м. Харкові УПП в Харківській області на блокпосту, що розташований на перехресті вулиць Шевченко та Весніна в м. Харкові, на підставі ст. 34, 35 ЗУ «Про Національну поліцію».
У подальшому, у тому ж місці та без відриву в часі, на законні вимогу працівників поліції пред`явити документи, що дають право керувати вказаним транспортним засобом, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 з відкритою категорією «В», отримане ним всупереч Положення про порядок видачі посвідчення водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, є підробленим, а саме відповідно до висновку експерта від 18 серпня 2022 року № СЕ-19/121-22/10741-ДД, не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - України.
Кримінальне провадження було розглянуто в порядку статей 381, 382 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Харківський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2022 року вирок місцевого суду  залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
На обґрунтування цієї позиції зазначає, що його підзахисному ОСОБА_4 перед підписанням заяви про визнання винуватості не було роз`яснено в повній мірі суть та наслідки її підписання. Додає, що орган досудового розслідування неправомірно залучив у цій справі адвоката ОСОБА_6 , як захисника ОСОБА_4 . На думку касатора, місцевий суд належним чином не перевірив добровільності волевиявлення ОСОБА_4 при підписанні ним заяви про беззаперечне визнання винуватості та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку. Також, як уважає захисник, суд першої інстанції не перевірив дотримання органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону в частині забезпечення обов`язкової участі захисника, під час підписання заяви ОСОБА_4 , що призвело до порушення права на захист засудженого. Таким чином стверджує, що сторона обвинувачення належним чином не виконала вимоги ст. 302 КПК.
Додає, що на вищезазначені доводи зверталась увага апеляційного суду, однак вони залишилися проігноровані, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як визначено у ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а під час його перегляду виходить з обставин, установлених у вироку.
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник по суті посилається на неповноту судового розгляду, тоді як їх перевірка на підставі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Зі змісту судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 - ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК, зокрема: в пособництві у підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі документи і яке надає права, з метою його використання, та у використанні завідомо підробленого документа.
Із доданих копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що судовий розгляд цієї справи відбувався у спрощеному провадженні, можливість якого передбачена статтею 382 КПК для розгляду обвинувачення у вчиненні кримінальних проступків. Засуджений погодився на такий порядок розгляду і підписав, у присутності свого захисника, відповідні документи, які дали можливість прокурору відповідно до ст. 302 КПК звернутися до суду з клопотанням про такий розгляд.
Частиною 1 ст. 302 КПК визначено, що встановивши під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, не заперечують проти такого розгляду, прокурор має право надіслати до суду обвинувальний акт, в якому зазначає клопотання про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.
Особа, яка добровільно відмовляється користуватися певними правами, що надаються для захисту від обвинувачення, тим самим погоджується на обмеження, які закон передбачає для апеляційного оскарження вироку, постановленого за результатами спрощеного провадження. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 394 КПК такий вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Тому доводи касаційної скарги сторони захисту про те, що судовий розгляд проведено  без виклику та участі засудженого, колегія суддів уважає безпідставними, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 394 КПК, яка прямо виключає цю обставину з підстав оскарження, оскільки особа добровільно погодилася на розгляд за її відсутності.
Разом з тим, із ухвали апеляційного суду вбачається, що 06 вересня 2022 року ОСОБА_4 отримав пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, а також особисто зазначив у цій пам`ятці, що з правами ознайомлений (а. п.84-85).
Цього ж дня ОСОБА_4 особисто уклав договір про надання правової (професійної правничої) допомоги з адвокатом ОСОБА_6 (а. п. 90).
Згідно з відомостями протоколу роз`яснення права на захист від 06 вересня 2022 року, старший дізнавач сектору дізнання Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 роз`яснив ОСОБА_4 його право на кваліфіковану правову допомогу, яке він може реалізувати, обравши собі захисника або шляхом призначення йому захисника безоплатно за рахунок держави, на що останній особисто письмово зазначив, що з правами ознайомлений, його інтереси буде представляти адвокат ОСОБА_6 (а. п. 86).
Постановою старшого дізнавача сектору дізнання Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 від 06 вересня 2022 року, з дотриманням вимог статей 46, 48, 49, 110, 298, 300 КПК, адвоката ОСОБА_6 залучено до участі у цьому кримінальному провадженні, як захисника ОСОБА_4 (а. п. 87-88).
Усі наступні слідчі та процесуальні дії з ОСОБА_4 , в тому числі і підписання заяви щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні від 07 вересня 2022 року, були проведені за участі захисника ОСОБА_6 (а. п.11, 12, 13-14, 91-93, 96, 97, 98, 99, 100).
Ця заява від 07 вересня 2022 року також містить відомості про роз`яснення ОСОБА_4 змісту встановлених у результаті досудового розслідування обставин, а також те, що відповідно до ч. 2 ст. 302 КПК він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (а. п. 14).
Апеляційний суд, перевіряючи ці доводи скарги захисника ОСОБА_5 , обґрунтовано зазначив, що не роз`яснені обвинуваченому наслідки підписання згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку, а саме можливості призначення йому остаточного покарання на підставі ст. 71 КК, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного кримінального процесуального закону, зокрема ст. 302 КПК. При цьому, матеріали судового провадження також не містять будь-яких відомостей щодо наявності клопотань ОСОБА_4 про заміну захисника ОСОБА_6 на іншого чи відомостей щодо неналежного виконання останнім свої обов`язків в рамках цього кримінального провадження. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що спрощене судове провадження передбачене для розгляду обвинувачення у вчиненні кримінального проступка, тобто діяння, яке за визначенням не може потягнути позбавлення волі. Суд вважає, що якщо суд першої інстанції на підставі наданих йому матеріалів може передбачити, що внаслідок застосування вимог кримінального закону розгляд закінчиться покаранням у виді позбавлення волі, він має розглянути необхідність призначення розгляду у судовому засіданні та виклику для участі в ньому учасників кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 382 КПК.
У цьому провадженні внаслідок призначення покарань за сукупністю вироків відповідно до ст. 71 КК засуджений отримав покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців, тобто результат, для якого в принципі спрощений судовий розгляд не призначений. Таким чином, виникає питання, яке сторона захисту підняла у своїй скарзі: чи розумів засуджений, які наслідки може потягнути за собою його згода на спрощений розгляд обвинувачення проти нього, тобто чи була його згода не лише добровільною, але й усвідомленою.
Так, із копій судових рішень вбачається, що вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року затверджено угоду про примирення, укладену 07 грудня 2020 року між представником потерпілого ТОВ «Сучасний модерн» ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_4 . Цим вироком ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК та призначено йому узгоджене сторонами покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів за цим вироком та за вироком Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2020 року, яким ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК в силу ч. 4 ст. 70 КК (з урахуванням вироку того ж суду від 25 червня 2020 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, та на підставі ст. 75 КК звільнений від відбуття покарання з іспитовим на строк 1 рік 6 місяців, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим на строк 2 роки, та покладено  на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , місцевий суд зазначив, що у суду відсутні дані щодо виконання обвинуваченим покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року, а тому остаточне покарання обвинуваченому необхідно призначити за правилами статей 70, 71, 72 КК, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року.
Таким чином, Суд вважає, що, будучи попередженим про наслідки застосування умовного звільнення і багаторазово стикаючись із кримінальною юстицією протягом кількох років, засуджений мав розуміти можливість призначення йому покарання за сукупністю з вироком, за яким він перебував на випробувальному терміні. Крім того, враховуючи, що засуджений весь час перебував на свободі, він мав можливості скористатися правовою допомогою для того, щоб отримати докладну інформацію про можливий результат його поведінки, у тому числі щодо можливого застосування статті 71 КК у разі засудження за кримінальне правопорушення.
За таких обставин, враховуючи підписані засудженим у присутності адвоката документи, Суд вважає, що згода засудженого на спрощене провадження була усвідомленою і він мав підстави передбачити, що через порушення ним умов звільнення від відбування покарання за вироком від 07 грудня 2020 року, остаточне покарання за оскарженим вироком може бути призначено відповідно до статті 71 КК.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам адвоката ОСОБА_5 , викладені в апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін.
Апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає. 
Ураховуючи викладене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2022 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                             ОСОБА_3