Постанова 
Іменем України
 
12 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 760/21482/19
провадження № 61-4742св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач	-	ОСОБА_1 ,	
відповідачі: 	 	публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Капітал Фінанс»,  	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - адвоката Петренко Галини Вікторівни на постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року в складі колегії суддів Голуб С. А., Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Капітал Фінанс», (далі - ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс»), у якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 1387/К від 15 травня 2019 року, укладений між                        ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс» та ПАТ «Дельта Банк», в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором                                           № 1067-0201001/Zфкіп-08 від 28 липня 2011 року, сторонами якого є ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк». 
Позовна заява мотивована тим, що іпотечний договір вчинений з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 1067-0201001/ФК-08 від 27 травня 2011 року. Проте, між ОСОБА_2 та банком не укладався зазначений кредитний договір, а відтак не міг вчиняти іпотечний договір та за ним не могло бути відчужено права вимоги. Одночасно вказував, що він є майновим поручителем за цим кредитним договором згідно з іпотечним договором від 28 липня 2011 року № 1067-0201001/Zфкіп-08, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, просивши: визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 15 травня 2019 року, вчинений між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс», за яким відступлено право вимоги за іпотечним договором від 28 липня 2011 року № 1067-0201001/Zфкіп-08, сторонами якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .  Заява була прийнята судом першої інстанції ухвалою від 09 листопада 2021 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року закрито провадження у справі у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачами існує спір щодо дійсності правочину, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до         ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційний суд вважав, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції помилково виходив з того, що спір підвідомчий господарському суду та з огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції господарських судів, оскільки предметом позову у даній справі є договір відступлення права вимоги, за якими відступлені права вимоги за іпотечним договором, стороною якого є фізична особа - ОСОБА_1 , які за своїм змістом є цивільно-правовими, а не господарсько-правовими відносинами. Між позивачем та відповідачами існує спір щодо визнання недійсним правочину, яким передано право грошової вимоги за іпотечним договором, стороною якого є фізична особа, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про закриття провадження у цій справі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2022 року представник ПАТ «Дельта Банк» - адвокат Петренко Г. В. (далі - представник) надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від            02 лютого 2022 року.
У касаційній скарзі представник просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року і залишити в силі ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 листопада             2021 року.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ПАТ «Дельта Банк» - адвоката Петренко Г. В. на постанову Київського апеляційного суду від      02 лютого 2022 року, та витребувано справу з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована, тим що апеляційний суд порушив норми процесуального права, скасувавши ухвалу про закриття провадження у справі. На думку заявника, якщо предметом оскарження є правочин (договір відступлення права вимоги від 15 травня 2019 року), який укладений між двома юридичними особами в процесі їх господарської діяльності, то справа має розглядатись за правилами господарського судочинства. У даному випадку апеляційний суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2529/18, від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19, від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, від 16 грудня 2020 року у справі № 755/6060/18.
Позиція інших учасників справ
У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер С. В. надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги є безпідставними. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У частині другій статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
За частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
У справі, що переглядається,  ОСОБА_1 у липні 2019 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс», у якому просив визнати недійсним договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 1387/К від 15 травня 2019 року, укладений між ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс» та ПАТ «Дельта Банк», в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором            № 1067-0201001/Zфкіп-08 від 28 липня 2011 року, сторонами якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .
У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про зміну предмета позову, яка була прийнята судом, просивши: визнати недійсним договір відступлення права вимоги від 15 травня 2019 року, вчинений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс», за яким відступлено право вимоги за іпотечним договором від 28 липня 2011 року № 1067-0201001/Zфкіп-08, сторонами якого є ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк».
Під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що справи
у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 
2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, 
по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18) зазначено, що «з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18 (провадження № 12-300гс18) вказано, що Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від   03 жовтня 2017 року № 2147-VIII чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.
Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
До 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII - існували інші правила щодо юрисдикції господарських судів. Проте у цій справі позивач звернувся до суду у червні 2018 року, тобто після набрання чинності новою редакцією ГПК України.
З дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду тоді, коли сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.
Натомість за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. 
Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).
Тобто, з 15 грудня 2017 року, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року в справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20), у постанові  Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 727/6828/18-ц.
Апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що предметом оскарження є договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 15 травня 2019 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Капітал Фінанс», за яким відступлено право вимоги за іпотечним договором від 28 липня 2011 року № 1067-0201001/Zфкіп-08, вчиненим між ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк», який є забезпечувальним договором по кредитному (основному) договору          № 1067-0201001/ФК-08 від 27 травня 2011 року. Останній укладений між ОСОБА_2 (фізичною особою) та ПАТ «Дельта Банк». Спірний договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 15 травня 2019 року вчинений в рамках дії та виконання кредитного договору № 1067-0201001/ФК-08 від 27 травня 2011 року, сторонами якого є банк та фізична особа ( ОСОБА_2 ).
Тобто, предметом позову у даній справі є дійсність договору відступлення прав вимоги, за яким відступлені права вимоги за іпотечним договором, стороною якого є фізична особа - ОСОБА_1 (іпотекодавець). Цей іпотечний договір є забезпечувальним договором до кредитного (основного) договору, сторонами якого є ПАТ «Дельта Банк» (юридична особа) та фізична особа ОСОБА_2 (позичальник), а не юридична особа або фізична особа-підприємець. Таким чином, за своїм змістом спірні правовідносини є цивільно-правовими, а не господарсько-правовими.
Між позивачем та відповідачами існує спір щодо визнання недійсним правочину, яким передано право вимоги за іпотечним договором, стороною якого є фізична особа та відповідно який укладений для забезпечення виконання основного (кредитного) зобов`язання і стороною якого (позичальником) є фізична особа, а тому такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у цій справі та її направлення для продовження розгляду в порядку цивільного судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши належним чином обставини спірних правовідносин, ухвалив законне та обґрунтоване рішення. 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваного рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 19 березня      2019 року у справі № 904/2529/18, від 21 квітня 2020 року у справі                 № 910/17433/19, від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, від        16 грудня 2020 року у справі № 755/6060/18, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, оскільки у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
У справах № 910/1733/18, № 904/2529/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі вказав, що до юрисдикції господарських судів належать справи щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
У справі № 910/17433/19 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направляючи справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі зазначив, що ураховуючи положення статей 4, 20, 45, 175 ГПК України та зважаючи на викладені правові позиції Верховного Суду, які відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України мають враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з обґрунтованими твердженнями скаржника про те, що: 1) оскільки предметом позову в цій справі є застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів і визнання недійсними договорів факторингу (відступлення права грошової вимоги) та відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладених між ПАТ «АБ «Укргазбанк» та ТОВ «ФК «Реверс Інвест», а також між ТОВ «ФК «Реверс Інвест» та ТОВ «ФК «Ріо Фін», то спір у цій справі із зазначеними позовними вимогами цілком підпадає під юрисдикцію господарських судів, адже сторонами оскаржуваних договорів є лише юридичні особи, а визнання недійсними таких договорів вирішується виключно за правилами господарського судочинства; 2) суди не врахували викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 904/2529/18 правового висновку про те, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України.
 У справі № 161/6253/15-ц Верховний Суд, скасовуючи рішення судів в частині вирішення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та закриваючи провадження у справі вказав, що спір з відповідачем, який набув право власності на предмет іпотеки як ФОП та в результаті здійснення підприємницької діяльності, заявлений юридичною особою, за своїм суб`єктним складом і відповідно до ЦПК України та ГПК України, що були чинними на час відкриття провадження у справі, мав розглядатися за правилами господарського судочинства.
У справі № 755/6060/18 Верховний Суд, скасовуючи рішення судів                 (в частині вирішення первісного позову) та закриваючи провадження у справі виходив із того, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами ГПК України.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що переглядається, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.
Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи, Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими апеляційним судом в оскаржуваній постанові.
Із змісту касаційної скарги видно, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності постанови Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року.
Таким чином, доводи касаційної скарги заявника, що стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.
Проаналізувавши зміст постанови апеляційного суду з точки зору застосування норм права, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом постановлено оскаржуване рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваній ухвалі, питання обґрунтованості висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у процесуальному сенсі.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Пронінапроти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.
Верховним Судом не встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного судового рішення.
Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми процесуального права та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року - без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - адвоката Петренко Галини Вікторівни залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	В. М. Ігнатенко       С. О. Карпенко       В. А. Стрільчук