ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),
судді: Приходько Л.А., Склярська І.В., 
секретар судового засідання: Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2022 року, постановлене під головуванням судді Косіциної В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

                                        ВСТАНОВИВ:
       У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. 
       Позов обґрунтовано тим, що 21 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого позивач передала, а відповідач прийняв у борг грошову суму у розмірі 23000,00 доларів США із зобов`язанням повернути позичальнику зазначену суму боргу у строк до 01 лютого 2011 року, що підтверджується розпискою від 21 листопада 2010 року. 
       Проте відповідач вчасно взяті на себе зобов`язання не виконав, що змусило позивача звернутися до суду з позовом про стягнення боргу.
       Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнутий борг у розмірі 184347,30грн., судовий збір у розмірі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно- технічний розгляд справи у розмірі 120,00 грн. 
       У процесі примусового виконання цього судового рішення 29 серпня 2014 року сторони досягли мирової угоди, за якою ОСОБА_1 визнав заборгованість перед ОСОБА_2 у розмірі 184 347,30грн. та в рахунок погашення цієї заборгованості зобов`язався передає у власність стягувача належний йому на праві власності автомобіль марки LEXUS RX-300, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова) НОМЕР_2 . 
       Мирова угода від 29 серпня 2014 року була затверджено ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2014 року, у зв`язку із чим виконавче провадження №31752247 щодо примусового виконання рішення суду від 03 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 186 167,30 грн., було завершено.
       Транспортний засіб, який виступив предметом мирової угоди від 29 серпня 2021 року був вилучений у боржника державним виконавцем Другого Приморського ВДВС ОМУЮ у межах виконавчого провадження по справі №2-7122/11 та переданий на відповідальне зберігання в порядку Закону України «Про виконавче провадження»  ОСОБА_3 , а в подальшому автомобіль був переданий на відповідальне зберігання  ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, в ході виконання досягнутої між сторонами мирової угоди вилучений у відповідача транспортний засіб не був переданий позивачу в рахунок погашення боргу. Автомобіль зник з місця зберігання та був оголошений у розшук, що стало предметом інших судових справ ініційованих стягувачем в рамках оскарження дій (бездіяльності), рішень державних виконавців. 
       Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 08 грудня 2020 року мирова угода у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1  про стягнення боргу визнана такою, що не підлягає виконанню.
       Пославшись на наведене та те, що грошове зобов`язання відповідача перед позивачем залишається тривалий час невиконаним, ОСОБА_2 , з урахуванням уточнених позовних вимог від 17 травня 2022року) просила суд визнати поважними причини пропуску нею строку позовної давності на звернення до суду та за період з 12 листопада 2013 року по 19 травня 2022року в порядку ст.625 ЦК України стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційне нарахування на суму боргу у розмірі 334 610,16грн., три проценти річних у розмірі 47 106,98грн.; в порядку ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» пеню у розмірі 46 824,19грн.; згідно ст.1048 ч.1 ЦК України проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 222 534,74грн. (у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу), а всього 651 076,07грн.; вирішити питання розподілу судових витрат. 
       Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
       Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 53 125,52 грн. та судовий збір у розмірі 531,26 грн. 
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір у розмірі 912,91 грн.
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи боргові зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем у розмірі 184 347,30грн. залишаються невиконаними, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України. Суд вважав необхідним стягнути на користь ОСОБА_2 інфляційні витрати у розмірі 36 519грн. та три проценти річних у розмірі 16 606,38грн., які обрахував за три роки, які передували зверненню до суду з цим позовом, за період з 09 квітня 2018року по 09 квітня 2021року.
       Відмовивши у задоволенні інших позовних вимог, суд вказав, що на період дії карантинних обмежень, запроваджених з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби COVID-19, у відповідності до п.15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020року №211, позичальник звільнений від сплати, у тому числі, пені на користь кредитодавця. Також пославшись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018року у справі №444/9519/12, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами після закінчення строку договору позики.
       Частково не погодившись з рішенням суду від 23 вересня 2022року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду в частині стягнення з нього заборгованості у розмірі 53 125,25 грн. та судового збору у розмірі 531,26 грн. 
Вказав про безпідставність стягнення з нього коштів в порядку ст.625 ЦК України, оскільки він виконав умови мирової угоди, за якою за актом прийому-передачі передав належний йому автомобіль марки LEXUS RX-300, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в рахунок сплати боргу, а втрата майна відбулася по незалежним від нього причинам, після підписання та затвердження мирової угоди.
На думку апелянта, суд неправильно застосував положення ст.625 ч.2 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки таке застосування можливо лише до прострочення виконання грошового зобов`язання, а не на виконання судового рішення.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони та їх представники повторно не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, про що свідчать довідка про доставку судових повісток про виклик на офіційну електрону адресу адвокатів сторін, зазначену ними як адресу для отримання судових документів.
У письмових заявах від 16 грудня 2022року та 16 січня 2023року адвокат Бондар О.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , просив у разі його неможливості взяти участь у розгляді справи в режимі відео конференції, провести розгляд справи без участі позивача та її представника.
ОСОБА_1 та його адвокат Дорошенко С.О. причини неявки до суду не повідомили.
Частиною другою ст.372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Ураховуючи наведене, колегія суддів визнала за можливе проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності не з`явивших осіб.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 21 листопада 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передала, а відповідач прийняв у борг грошову суму у розмірі 23 000,00 доларів США.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2011 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за позиковими зобов`язаннями у розмірі 184 347,30 грн. та судові витрати по справі.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнута заборгованість зі сплати процентів у розмірі 41 124,09грн.; інфляційні нарахування в сумі 16 480,04грн. та пеня у розмірі 12 773,00грн., а всього 70 367,13грн.
У процесі примусового виконання судових рішень, 29 серпня 2014 року сторони досягли мирової угоди, за умовами якої боржник визнав заборгованість перед стягувачем у розмірі 186 167,30грн., в рахунок погашення якої погодився передати у власність ОСОБА_2 належний йому автомобіль. Ця мирова угода була затверджена ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 03 листопада 2014року. Проте у зв`язку із невиконання умов мирової угоди по незалежним від сторін обставинам, ухвалою суду від 08 грудня 2020року мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано такою, що не підлягає виконанню.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентов не встановлений договором або законом.
Як зазначалося вище, суд першої інстанції при вирішенні справи по суті відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, обрахованих позивачем згідно ст.1048 ЦК України, та пені згідно ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань». Рішення суду в цій частині не оскаржується, а відтак не є предметом апеляційного перегляду в силу положень ст.367 ч.1 ЦПК України. 
Також суд першої інстанції вважав, що строк позовної давності звернення до суду позивачем не пропущений, а тому кошти, які підлягають стягненню за ст.625 ЦК України, слід обрахувати в межах трьохрічного строку позовної давності за період з 09 квітня 2018 року по 09 квітня 2021року, які передували подачі позову. Позивач не оскаржила, а значить погодилася з рішенням суду в частині стягнення заборгованості за період, обрахований судом саме до дати її звернення з позов.
Однак, з наведеним висновком суду в частині початку обрахування строку, з якого підлягають стягненню інфляційні витрати та 3% річних, погодитися неможна, оскільки він зроблений без урахування конкретних обставин справи. Зокрема суд не звернув уваги на те, що включно до 08 грудня 2020року була чинною укладена між сторонами мирова угода щодо погоджених умов виконання судового рішення про стягнення боргу за договором позики, а відтак відсутні правові підстави для покладання на боржника протягом цього часу відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають інфляційні витрати та три проценти річних за період з 09 грудня 2020 року (після визнання мирової угоди такою, що не підлягає виконанню) по 09 квітня 2021 року (день звернення позивача до суду).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував положення ст.625 ч.2 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки таке застосування можливо лише до прострочення виконання грошового зобов`язання, а не на виконання судового рішення, колегія суддів оцінює критично. 
Так, згідно ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Ураховуючи, що відповідач фактично не виконав свого обов`язку перед позивачем із повернення боргу, то застосування до виниклих між сторонами правовідносин положень ст.625 ЦК України є правомірною гарантією захисту прав позивача від знецінення присудженої до стягнення суми боргу та компенсацією за користування коштами, а для відповідача відповідальністю за порушення грошового зобов`язання.
Оскільки розмір боргових зобов`язань відповідача дорівнює 184 347,30грн., то розмір інфляційних витрат, що підлягають стягненню на користь позивача за період з 09 грудня 2020року по 09 квітня 2021року становить 9 196,69 грн.; три проценти річних – 1 833,00 грн., а всього 11 029,69 грн.
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення не спростовують, а відтак підлягають залишенню без задоволення.
Згідно п. 2.ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення суду повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є : неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
За встановлених судом обставин, колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду від 23 вересня 2022року в оскаржуваній частині щодо періоду, з якого слід проводити нарахувати присуджених до стягнення коштів, а саме вважати, що цей період обраховується не з 09 квітня 2018 року, а з 09 грудня 2020року та відповідно змінити розмір присуджених в порядку ст..625 ч.2 ЦК України сум інфляційних витрат та трьох процентів річних, зменшивши суми, що підлягають стягненню з 36 519,14грн. на 9 196,69 грн. та з 16 606,38грн. на 1833,00грн., відповідно.
На підставі ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , який звільнений від сплати судового збору, стягненню з позивача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 1190,88грн.
       Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                        ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Приморсього районного суду м. Одеси від 23 вересня 2022 року змінити та вважати, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період 09 грудня 2020року по 09 квітня 2021року підлягає заборгованість у загальному розмірі 11 029,69 грн.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1190,88грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 03 лютого 2023 року.

Головуючий:                                                         В.О. Бездрабко

Судді :                                                                        Л.А. Приходько

                                                                        І.В. Склярська