УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 
Справа №291/383/19 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В. 
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2023 року 
       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря 
судового засідання         Гарбузюк Ю.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі  цивільну справу №291/383/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Житомирської обласної прокуратури про відшкодування шкоди заподіяної особі незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Житомирської обласної прокуратури на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 23 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В. у смт. Ружині,
в с т а н о в и в :
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом та після його уточнення просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь у відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду наступні кошти: 
-1 200 00 грн моральної шкоди;
-288 294,82 грн матеріальних збитків від знецінення арештованого і вилученого майна;
-240 000 грн витрат за надання правової допомоги; 
-8 905 грн витрат за проведення експертизи.
Крім того, він просив ухвалити рішення про повернення йому арештованих та вилучених під час кримінального провадження автомобілів: марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки «МІТSUІВІSНІ Сanteг», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
В обґрунтування позову зазначав, що 11.06.2010 слідчим прокуратури Попільнянського району Житомирської області проти нього була порушена кримінальна справа за ч.5 ст. 191 КК України, а 15.09.2010 за ч.2 ст.364, ч.1 ст. 209 КК України, які були об`єднані в одне провадження, його було затримано в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1961 року), а 21.06.2010 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовжений в подальшому до чотирьох місяців.
11.06.2010 слідчим прокуратури Попільнянського району Житомирської області було накладено арешт та вилучено два належні йому на праві власності автомобілі: марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ; марки «МІТSUІВІSНІ Сanteг», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
27.09.2010 йому було пред`явлено кінцеве обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст.364, ч.1 ст.209 КК України. В подальшому обвинувачення прокурором неодноразово змінювалося, уточнювалося. 08.11.2010 в судовому засіданні Попільнянського районного суду Житомирської області запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно нього було змінено на підписку про невиїзд, а вироком цього ж суду від 29.11.2010, після зміни прокурором обвинувачення, був засуджений за ч. 2 ст. 364 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі зі звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України.
Вироком Апеляційного суду Житомирської області від 23.02.2011 скасовано вказаний вирок у частині призначеного покарання за м`якістю та постановлено новий в цій частині, згідно якого його було засуджено за ч.2 ст.364 КК України до 4 років,6 місяців позбавлення волі та додаткового покарання. 
Зазначений вирок апеляційного суду скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.06.2011, а кримінальну справу направлено на новий апеляційний розгляд. 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 06.09.2011 скасовано вирок Попільнянського районного суду Житомирської області від 29.11.2010, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 26.09.2011 кримінальну справу було закрито у зв`язку з декриміналізацією ст. 364 КК України щодо службових осіб юридичних осіб приватного права. 
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15.11.2011 скасовано постанову суду першої інстанції про закриття справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до Андрушівського районного суду Житомирської області. 
Постановою цього суду від 19.06.2013 кримінальну справу за раніше зміненим прокурором обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, направлено на додаткове розслідування.
Після додаткового розслідування вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 24.11.2016 дії позивача з ч.5 ст.191 КК України перекваліфіковано на ч.2 ст.364-1 КК України та засуджено за цим кримінальним законом до 6 місяців арешту з додатковим покаранням.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 20.06.2017, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 10.07.2018, вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 24.11.2016 скасовано, а кримінальне провадження закрито за відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення.
Таким чином, він був підданий незаконному кримінальному переслідуванню та знаходився під слідством і судом у період з 11.06.2010 до 10.07.2018, тобто, протягом 97 (дев`яносто семи) місяців, із яких з 11.06.2010 по 08.11.2010 перебував під вартою (4 місяці 29 днів).
Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, затримання, тримання під вартою, підписки про невиїзд, арешту та вилучення майна йому була заподіяна органами досудового слідства, прокуратури і суду матеріальна та моральна шкода.
Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 03.12.2020 було змінено назву відповідача у справі з Прокуратури Житомирської області на Житомирську обласну прокуратуру.
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 23 травня 2022 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь   ОСОБА_1    647 890 грн у якості відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 та Житомирська обласна прокуратура подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Зазначає, що судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що він перебував під судом до закінчення судового процесу, а Законодавець не визначився із термінологією перебування під судом, тому існують правові позиції Верховного суду: «до набрання ухвалою про закриття кримінальної справи законної сили». Суд першої інстанції не мотивував чому цей період виключено із перебування під судом та з періоду для відшкодування шкоди, і яким чином це вплинуло на зменшення розміру моральної шкоди. Протиправна поведінка заподіювача шкоди тривала до розгляду справи Верховним Судом. Його незаконно притягнули до кримінальної відповідальності, обрали запобіжний захід, арештували майно, незаконно тричі засуджували.
Ним було сплачено за договором про надання правової допомоги 240 000 грн. Він надав суду належні та допустимі докази понесених витрат. Однак, суд необґрунтовано зробив висновки, що ним не доведено розмір цієї шкоди і безпідставно відкинув надані докази. Також суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні витрат за проведення експертизи та матеріальних збитків від знецінення арештованого і вилученого майна, не врахувавши при цьому що він вибрав саме такий спосіб захисту порушеного права, що не протирічить чинному законодавству.
В апеляційній скарзі Житомирська обласна прокуратура, просить змінити оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог та зменшити суму відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди з 647 890 грн до 547 887 грн, а в іншій частині судове рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не з`ясовано всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Рішення суду першої інстанції також не містить будь-якого обґрунтування підстав для відшкодування моральної шкоди в збільшеному до 647 890 грн розмірі. Жодних доказів, окрім пояснень самого позивача, на підтвердження перенесених ним душевних страждань, необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зав`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зав`язків і стосунків з соціальним оточенням, матеріали справи не містять.
Визначений судом такий розмір моральної шкоди є необґрунтованим, суперечить положенням законодавства і призведе до збагачення позивача за рахунок коштів Держави Україна, що є неприпустимим. Крім того, подібні необґрунтовані виплати можуть призвести до розбалансованості державного бюджету.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні представник Житомирської обласної прокуратури підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, мотивуючими тими підставами, які зазначені у скарзі. У задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просив відмовити за безпідставністю.
Позивач в апеляційному суді просив виключити із апеляційної скарги вимогу про ухвалення рішення про повернення йому арештованих та вилучених під час кримінального провадження автомобілів: марки «ВАЗ 21099», 2002 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки «МІТSUІВІSНІ Сanteг», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . В іншій частині свою скаргу підтримав, посилаючись на доводи, які зазначені у ній. Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури вважає необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.
Представник Державного казначейства України будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що відповідає положенням ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку що апеляційні скарги повинні бути залишені без задоволення з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як убачається із матеріалів справи та установлено судом, позивач тривалий час перебував під слідством та судом, внаслідок кримінального провадження відносно нього, за наслідками якого був виправданий. Вказані обставини сторонами не заперечуються.
Згідно положень статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;    незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;  незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.
Частиною другою статті першої Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно частини другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. 
Отже, суд першої інстанції правильно керувався тим, що на підставі наведених положень Закону та встановлених обставин справи ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди. 
Період його перебування під слідством та судом становить 84 місяців 9 днів, зокрема з 11 червня 2010 року (дата обрання запобіжного заходу) до 20 червня 2017 року ( дата набрання законної сили ухвали апеляційного суду про закриття кримінального провадження відносно позивача). 
Отже, враховуючи що розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи становив 6500 грн, сума відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди не може бути меншою 547890 грн ( 6500 х 84 місяці 9 днів).
Обчислення саме таким чином періоду, за який підлягає відшкодуванню моральна шкода, відповідає правовій позиції наведеній у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі №607/10144/18. Тому доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного визначення періоду його перебування під слідством та судом є безпідставними.
Ухвалюючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 647890 грн, суд першої інстанції врахував ступінь та глибину душевних страждань позивача, завданих йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, перебування під вартою, тривалий період часу перебування під слідством і судом, що призвело до істотності вимушених змін у його житті.
Колегія суддів погоджується із висновком суду з огляду на таке. 
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що перебування позивача під слідством тривалий термін часу порушило його звичний уклад життя, позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, вимагало від нього додаткових зусиль для організації життя та погіршило відносини з оточуючими людьми і відношення останніх до його особистості.
Розмір відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди у сумі 647 890 грн на думку апеляційного суду, є достатньою та справедливою сатисфакцією і відповідає принципам розумності, справедливості, співмірності і є достатнім для задоволення потреб позивача.? 
Тому доводи апеляційної скарг як позивача, так і прокурора не спростовують висновки суду щодо встановленого розміру моральної шкоди. 
Відносно вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового - про стягнення на його користь 288 294 грн 82 коп. матеріальних збитків від знецінення арештованих і вилучених транспортних засобів, 8 905 грн витрат, понесених на проведення судової товарознавчої експертизи та 240 000 грн витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне.
Приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч.1 ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч.4 ст. 174 КПК України у редакції чинній на період спірних правовідносин).?
Таким чином, позовні вимоги про стягнення матеріальних збитків від знецінення арештованих і вилучених транспортних засобів і відшкодування витрат на судову експертизу не може бути задоволена судом до вирішення питання скасування арешту вказаного майна і повернення власнику, що здійснюється у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства. Матеріали справи таких процесуальних документів не містять.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «… склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20).
Приймаючи до уваги, що в порушення вимог ст. 137 ЦПК України позивачем до матеріалів справи не долучено належних та допустимих доказів понесених ним витрат на правову допомогу, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч.2 ст. 13 ЦПК України), правових підстав для стягнення таких витрат у розмірі 240 000 грн немає. 
Згідно положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів проаналізувавши докази та встановлені обставини справи в їх сукупності, вважає, що доводи апеляційних скарг сторін висновки суду першої інстанції не спростовують, рішення суду ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не убачається.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 23 травня 2022 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 02 лютого 2023 року.