Справа № 161/10981/22 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/153/23  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
24 січня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Савчук Т. Ф.,
з участю: 
заявника ОСОБА_1 ,
представника заявника ОСОБА_2 ,
представника заінтересованої особи Гудкової М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Волинській області, за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 адвоката Усаченка Максима Олеговича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2022 року,
В С Т А Н О В И В:
В серпні 2022 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною заявою в обґрунтування якої зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. Її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також народилися і постійно проживали у Ратнівському р-ні Волинської обл. До 30.01.1992 року вона проживала на території України, проте у зв`язку із сімейними обставинами виїхала на постійне проживання до Республіки Білорусь, де отримала паспорт громадянки вказаної держави. 01.08.2015 року вона уклала шлюб із громадянином України ОСОБА_5 , який був зареєстрований органами РАЦСу Волинської області. Натомість, 02.09.2015 року нею було отримано закордонний паспорт, який був виданий відповідними реєстраційними органами Республіки Білорусь. 17.11.2015 року та 11.11.2017 року УДМС України у Волинській області їй було видано посвідку на тимчасове проживання в Україні на строк до 10.11.2018 року. В листопаді 2018 року при зверненні до УДМС України у Волинській області їй було в усному порядку відмовлено в наданні посвідки на постійне проживання, у зв`язку з тим, що згідно з їхніми даними вона є громадянкою України. Проте з листопада 2018 року по даний час вона змушена була виїжджати до Республіки Білорусь та в`їжджати в Україну, з метою недопущення пропуску строків перебування, передбачених законодавством. В липні 2022 року вона звернулась до УДМС України у Волинській області для отримання паспорта громадянина України, однак їй в усному порядку було роз`яснено про необхідність звернутися до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Відтак, встановлення факту її постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на вказані дати необхідне їй для оформлення набуття громадянства та отримання паспорта громадянина України. Враховуючи наведене, просить суд встановити факт її постійного проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.
       Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа – Управління державної міграційної служби України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду, представник заявника адвокат Усаченко М. О. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив,що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених в рішенні обставинам справи, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши думку заявника, представника заявника, які апеляційну скаргу підтримали, представника заінтересованої особи, яка заперечила апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що для оформлення органами міграційної служби належності до громадянства України ОСОБА_1 необхідно надати рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
На підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року ОСОБА_1 надала наступні документи:
-копію свого свідоцтва про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , з якого слідує, що заявниця народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. Її батьками вказані – ОСОБА_3 (батько) та ОСОБА_4 (мати) (а.с. 6);
-копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 , з якого слідує, що батько заявниці народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. (а.с. 7);
-копію свідоцтва про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_3 , з якого слідує, що мати заявниці народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Жиричі Ратнівського р-ну Волинської обл. (а.с. 8);
-копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , з якого вбачається, що батьки заявниці 27.01.1990 року уклали шлюб, який було зареєстровано Жиричівського сільською радою Ратнівського р-ну Волинської обл. Після реєстрації шлюбу прізвище матері заявниці змінено на « ОСОБА_8 » (а.с. 9);
-копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , з якого вбачається, що заявниця ОСОБА_6 , громадянка Республіки Білорусь, та ОСОБА_5 , громадянин України, 01.08.2015 року зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище заявниці змінено на « ОСОБА_9 » (а.с. 10);
-копію паспорта для виїзду за кордон громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 , виданим 02.09.2015 року Ленінським РВВС в м. Брест Республіки Білорусь (а.с. 11-13);
-довідку виконавчого комітету Заболоттівської селищної ради Ратнівського р-ну Волинської обл. № 663 від 16.12.2020 року з якої слідує, що ОСОБА_10 була зареєстрована та проживала в с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. з 24.07.1991 року по 30.01.1992 року (а.с. 14);
-інформаційний лист Консульства України в Бресті «Відносно сім`ї Головчик» № 61327/36-532/2-47 від 19.03.2021 року з якого вбачається, що ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 проживали на території України до 30.01.1992 року (а.с. 15);
-копію паспорта громадянина СРСР ОСОБА_3 серії НОМЕР_7 , з якого вбачається що батько заявниці був зареєстрованим в с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. з 10.01.1992 року по 13.01.1992 року (а.с. 16-17);
-копію паспорта громадянина СРСР ОСОБА_4 серії НОМЕР_8 , з якого вбачається що мати заявниці була зареєстрованою в с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. з 10.01.1992 року по 13.01.1992 року (а.с. 16-17);
-витяг з погосподарської книги № 10 с. Тур за 1991 рік та додатком до нього з яких слідує, що в списку членів господарства з особовим рахунком № НОМЕР_9 значиться ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 20-21).
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що жоден із вищевказаних доказів не свідчить про доведення юридичного факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року.
Так, народження батьків ОСОБА_1 та укладення між ними шлюбу, а також народження заявниці у Ратнівському р-ну Волинської обл., а також витяг з погосподарської книги № 10 с. Тур за 1991 рік (без зазначення конкретних дат не доводять факт постійного проживання на території України саме станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року.
Також суд вірно не взяв до уваги довідку виконавчого комітету Заболоттівської селищної ради Ратнівського р-ну Волинської обл. № 663 від 16.12.2020 року, оскільки зазначена у ній інформація щодо місця реєстрації та проживання заявниці та її батьків суперечить відомостям, які містяться в інших документах.
Зокрема, у вищевказаній довідці селищної ради період реєстрації та проживання ОСОБА_1 фіксується в період з 24.07.1991 року по 30.01.1992 року в той час, коли у паспортах громадянин СРСР її батьків період реєстрації в с. Тур Ратнівського р-ну Волинської обл. вказаний з 10.01.1992 року по 13.01.1992 року.
Що стосується інформаційного листа Консульства України в Бресті «Відносно сім`ї Головчик» № 61327/36-532/2-47 від 19.03.2021 року, то у ньому зазначено лише про факт проживання ОСОБА_1 на території України до 30.01.1992 року, що не може беззаперечно свідчить про її постійне проживання саме станом на 24.08.1991 року або станом на 13.11.1991 року.
У свою чергу, приналежність батьків до громадянства України, сам по собі, не свідчить про факт проживання ОСОБА_1 на території держави станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
При цьому встановлено, що під час неодноразових перетинів ОСОБА_1 державного кордону України, останньою використовувався закордонний паспорт Республіки Білорусь, що свідчить про її приналежність до громадянства іншої держави, а також що вказана держава визнає належність заявниці до громадянства Республіки Білорусь.
Отже, жодних письмових доказів, які б обґрунтовували заявлені вимоги ОСОБА_1 , в розпорядження суду не надано.
При цьому свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , перебуваючи в родинних стосунках із заявницею, не підтвердили переконливо про перебування заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України в момент проголошення незалежності України або набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» від 18.01.2001 року є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, згідно яких городянин України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року.
При цьому питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження - за ними врегульовано, крім Закону України «Про громадянство України», також Указом Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
Стаття 1 ЗУ «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме:
проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;
безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.
Згідно ст. 3 Закону громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3 з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Відповідно до п. 7 Порядку встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
Таким чином, надані заявником письмові докази не є безспірними, належними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 та станом на 13 листопада 1991 року.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, 02.09.2015 року ОСОБА_1 отримала паспорт громадянина Білоруської Республіки, при цьому заявником не надано ніяких доказів чи зверталася заявник із заявою про припинення громадянства Білорусії до компетентних органів.
Не надано заявником відомостей, що вона проживала в спірний період часу та на якій правовій підставі. Інших документів про постійну чи тимчасову прописку на території України, або про реєстрацію на території України свого паспорту на той час, заявником не надано.
Сукупний аналіз зазначених вище матеріалів справи свідчить, про те, що суд дійшов вірного висновку, що надані заявником докази не підтверджують факт її проживання на законних підставах на території України в період часу з 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, оскільки були предметом розгляду і повно, і всебічно досліджено судом першої інстанції.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 адвоката Усаченка Максима Олеговича залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2022 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2023 року.

Головуючий 

Судді :