ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року 
м. Київ

справа № 826/9155/17
касаційне провадження № К/9901/25144/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А.,
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві
на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року (головуючий суддя - Вєкуа Н.Г.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року (головуючий суддя - Степанюк А.Г.; судді - Епель О.В., Кобаль М.І.) 
у справі № 826/9155/17
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
У С Т А Н О В И В:
У липні 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач, платник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11 травня 2017 року № 0001891306, № 0001881306, № 0001871306, № 0001861306, № 0001851306, № 0001841306, № 000190130; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 11 травня 2017 року № 0001831306; вимоги від 11 травня 2017 року № Ф-0001821306 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску; рішення про опис майна в податкову заставу від 21 червня 2017 року № 39903/17-11; податкової вимоги від 21 червня 2017 року № 39903-17.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року позов задоволено. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року змінено, зазначено, що  підстави для задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.
Не погодившись з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у м. Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року, постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Мотивуючи касаційну скаргу, відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначає, що проведення перевірки на підставі ухвали слідчого судді повністю відповідає вимогам підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Верховний Суд ухвалою від 21 жовтня 2020 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у м. Києві.
Разом з касаційною скаргою податковим органом завлено клопотання про заміну відповідача у справі - ГУ ДФС у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві, у зв`язку з реорганізацією, яке згідно зі статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.
23 листопада 2020 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що у березні 2017 року посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року, відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.2 статті 79 ПК України було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, дотримання вимог законодавства з повноти та своєчасності сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, за результатами якої складено акт від 24 березня 2017 року № 36/26-15-13-06-18-2023807658.
За наслідками перевірки податковим органом було виявлено порушення позивачем:
- пункту 176.1 статті 176, статті 177 ПК України, що спричинило заниження суми чистого оподатковуваного доходу за 2016 року, у зв`язку з чим, донараховано податок на доходи фізичних осіб у сумі 396316,51 грн;
- пункту 187.1 статті 187, пункту 183.1, пункту 183.4 статті 183, пункту 198.6 статті 198 ПК України, а саме - непідтвердження сум податкового кредиту з податку на додану вартість податковими накладними, нереєстрація платником податку на додану вартість, у зв`язку з чим нараховано податок на додану вартість у сумі 440351,68 грн;
- пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме невикористання платником реєстратора розрахункових операцій при проведенні готівкових розрахунків на загальну суму 502184,00 грн;
- пункту 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року                   № 637, а саме не оприбуткування у відповідній книзі обліку готівки, отриманої за надані послуги (реалізований товар) у 2016 році у розмірі 354184,00 грн;
- підпункту 14.1.159 пункту 14.1 статті 14, підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163, підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164, пункту 167.1 статті 167, пункту 171.1 статті 171, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 ПК України, внаслідок чого не утримано та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 1152,00 грн;
- пункту 171.2 статті 171, пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, що мало наслідком несплату суми військового збору у розмірі 103,50 грн;
- пункту 49.2, підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49, пункту 176.2 статті 176 ПК України, підпункту 2.1 пункту 2 Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24 грудня 2010 року № 1020, а саме порушено строки подання такого розрахунку;
- пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, що виявилося у ненарахуванні та несплаті до бюджету військового збору за 2016 рік в сумі 33 26,38 грн;
- абзацу 1 пункту 2 частини першої статті 7, частини 11 статті 8, частини 2 статті 9, пункту 1 частини 2 статті 6, частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого не нараховано та не сплачено до бюджету єдиний соціальний внесок за 2016 рік в сумі 91 143,36 грн.
На підставі зазначеного акта перевірки відповідачем прийнято:
податкові повідомлення-рішення від 11 травня 2017 року:
- № 0001841306, яким до платника застосовано суму штрафних санкцій у розмірі 1,00 грн;
- № 0001851306, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 4080,00 грн;
- № 0001861306 яким визначено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується податковими агентами із доходів платника податків у розмірі 219,13 грн;
- № 0001871306, яким платнику визначено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 1443,00 грн;
- № 0001881306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 550439,60 грн;
- № 0001891306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір в сумі 41282,98 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями на суму 33026,38 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 8256,60 грн;
- № 0001901306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в сумі 495395,64 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями -          396316,51 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 99079,13 грн;
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 травня 2017 року № Ф-0001821306, згідно з якою станом на 24 березня 2017 року за платником рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 91143,36 грн;
- рішення від 11 травня 2017 року № 0001831306 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким позивачу визначено штрафну санкцію в сумі 9114,34 грн.
21 червня 2017 року уповноваженою особою ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкову вимогу № 39903-17, відповідно до якої станом на 26 червня 2017 року сума податкового боргу платника за грошовими зобов`язаннями становить 1133 446,71 грн та рішення № 39903/17-11 про опис майна у податкову заставу.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що продаж асоціації «Реконфісс» залізобетонних виробів здійснювався платником як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем, тому в останнього були відсутні підстави для переходу на загальну систему оподаткування. Крім того, обсяг сукупного доходу позивача не перевищував 1000000,00 грн протягом останніх 12 календарних місяців, ФОП ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування, а відтак у нього був відсутній обов`язок з реєстрації платником податку на додану вартість. Також суд дійшов висновку, що позивач не є податковим агентом щодо фізичних осіб, вказаних в акті перевірки, тому не був зобов`язаний подавати податковий розрахунок за формою 1-ДФ. Окрім іншого, суд вказав на відсутність у платника обов`язку з ведення обліку товарних запасів, а також безпідставність висновків відповідача про заниження останнім зобов`язань зі сплати військового збору та єдиного соціального внеску, оскільки матеріалами справи не підтверджено заниження платником оподатковуваного доходу. 
З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд частково не погодився, зазначив, що висновки суду першої інстанції про дотримання ГУ ДФС у м. Києві порядку і процедури проведення перевірки є помилковими, що свідчить про необхідність його зміни у мотивувальній частині.
Надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем оскаржуваних актів індивідуальної дії, Верховний Суд виходить із такого.
Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Пунктом 78.4 статті 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Відповідно до підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, коли отримано судове рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.
Судом встановлено, що в наказі ГУ ДФС у м. Києві від 06 березня 2017 року № 1702 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 » підставою для її проведення визначено підпункт 78.1.11 пункту 78.1 статті 78, пункт 79.2 статті 79 ПК України та ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року.
При цьому, названою ухвалою надано дозвіл на призначення позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 в межах кримінального провадження від 27 жовтня 2016 року № 42016000000003030.
Проте, вказаною ухвалою слідчого судді безпосередньо не призначалася перевірка суб`єкта господарювання.
Таким чином, приймаючи спірний наказ про призначення перевірки позивача на підставі ухвали слідчого судді про надання дозволу на призначення перевірки, контролюючий орган діяв всупереч вимог підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України.
Суд вважає необґрунтованими посилання контролюючого органу на те, що підпункт 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 ПК України містить імперативний припис щодо обов`язку контролюючого органу призначити перевірку у разі отримання рішення суду про призначення перевірки, і не передбачає обов`язку контролюючого органу досліджувати підстави призначення слідчим суддею відповідної перевірки, з огляду на те, що контролюючі органи та їх посадові особи при виконанні владних повноважень, у тому числі при прийнятті наказу про проведення позапланової перевірки, зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений ПК України, та не допускати згідно зі статтею 21 ПК України порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій, а, отже, прийняття наказу про призначення перевірки на підставі підпункту ПК України можливе лише на підставі ухвали слідчого судді про призначення перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 826/20081/16.
За правилами частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ГУ ДПС у м. Києві без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Замінити відповідача у справі - Головне управління ДФС у м. Києві його правонаступником - Головним управлінням ДПС у м. Києві.
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення. 
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                І. А. Гончарова
Судді                                                                                                    І. Я. Олендер
                                                                                                    Р. Ф. Ханова