Номер провадження: 22-ц/813/1634/23 
Справа № 523/20/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Черток Ольги Владиленівни на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 07.12.2016р. ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , інші 5/6 частин будинку належить ОСОБА_4 . При цьому земельна ділянка, на якій розміщений даний будинок, зареєстрована на праві спільної сумісної власності з розміром часток 1/1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . У зв`язку з викладеним, ОСОБА_2 просить суд визнати за ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на дану земельну ділянку, скасувавши запис про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року позов ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий №5110137600:65:030:0002 площею 0,086га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку: № запису про право власності 11770567, форма власності приватна, вид спільної власності-спільна сумісна, розмір часток 1/1, власники - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 26.05.1997р.).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись із заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року, представник ОСОБА_1 адвокат Черток Ольга Владиленівна подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 31.01.2023 року на 15.00 годину та обізнаними про обмеження на час оголошення в Україні воєнного стану доступу до приміщень (зали судових засідань) Одеського апеляційного суду через відсутність технічної можливості забезпечення безпеки громадян під час повітряної тривоги, сторони не виявили належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції та будь-яких заяв про відкладення розгляду справи не подали.
Від імені представника ОСОБА_2 адвоката Тарасенко Є.В. в електронному вигляді до Одеського апеляційного суду подано заяву, про проведення судового засідання, призначеного на 31.01.2023 року на 15-00 г. в режимі відеоконференції, яку залишено без задоволення через відсутність електронного підпису заявника.
Від представника ОСОБА_1 адвоката Черток Ольги Владиленівни надійшла заява про розгляд справи, призначеної на 31.01.2023 року на 15-00 г. у відсутність відповідача та його представника.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;
3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам не відповідає. 
Задовольняючи позов ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3  до ОСОБА_1  про визнання права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності, районний суд виходив з того, що:
- після відчуження відповідачем належної йому частки у домоволодінні, ОСОБА_1 втратив і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння;
- наявність у реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права спільної сумісної власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 порушує цілісність та нерозривність зв`язку земельної ділянки з розташованим на ній будинком, власником частини якого ОСОБА_1 не є;
- наявний запис про державну реєстрацію права спільної сумісної власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 перешкоджає провести державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_3 .
Проте повністю погодитися з таким висновком районного суду не можна.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- 07.12.2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_3 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , інші 5/6 частин будинку належать ОСОБА_4 ;
- відповідно до свідоцтва про право власності від 27.10.2015р. індексний №46375404, земельна ділянка по АДРЕСА_1 має форму власності приватну, вид спільної власності-спільна сумісна, розмір частки-1/1, власники - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.52);
- відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87653629 від 22.05.2017 року об`єкт нерухомого майна реєстраційний № 759860351101 - земельна ділянка кадастровий № 5110137600:65:030:0002 площею 0,086 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.12-13).
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. 
З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі за позовом ОСОБА_2 відкрито 08.01.2019 року та призначено підготовче судове засідання на 13.03.2019 року на 11-00 г.(а.с.17).
Судова кореспонденція направлена за місцем реєстрації ОСОБА_1 повернулась до суду без вручення адресату з відміткою «за перебігом терміну зберігання» (а.с.24-25).
Від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Тарасенко Є.В. надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника (а.с. 26).
13.03.2019 року суд розглянув справу в заочному порядку та ухвалив заочне рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Отже, приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.
Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).
При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав вважати, що відповідач є належним чином повідомленим про судове засідання призначене на 13.03.2019 року на 11-00г. та що неявка відповідача відбулась з неповажних причин або ж, що відповідач будучи належним чином повідомленим про судове засідання не повідомив про причини не явки та не подав відзив на позов.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. 
Враховуючи наведене колегія суддів доходить висновку про допущення судом першої інстанції порушення норм процесуального права, оскільки правових підстав для заочного розгляду справи не було.
При таких обставинах, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. 
Ухвалюючи власне судове рішення, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.317 ЦК, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст.377 ЦК (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Згідно із ч.1 ст.120 ЗК (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 381 ЦК визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в селищах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, становить не більше 0,1 гектара (п. «г» ч.1 ст.121 ЗК України).
Статтею 791 ЗК України визначено порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.
При застосуванні положень ст.120 ЗК у поєднанні з нормою ст.125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Зазначене узгоджується з правовими висновками ВП ВС, викладеними у постанові від 16.06.2020 у справі №689/26/17.
Відповідно до ст. 377 ЦК України в редакції, що діяла на час придбання ОСОБА_3 07.12.2016 року у ОСОБА_1 1/6 частини будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Як вбачається з матеріалів справи право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину жилого будинку з господарськими спорудами та на частину земельної ділянки площею 860 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 виникло на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 31 грудня 2010 року (а.с.49-51). 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.10.2015 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , площею 860 кв.м. має кадастровий номер 5110137600:65:030:0002 (а.с. 52). 
Згідно з договором купівлі-продажу від 07.12.2016 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_3 купив 1/6 частину жилого будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 743 кв.м. за фактом користування. Інших технічних характеристик спірної земельної ділянки у договорі купівлі-продажу не зазначено.
Відтак, для набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі ст..ст.120, 125 ЗК України та ст.377 ЦК України необхідною умовою є наявність у договорі купівлі-продажу частини домоволодіння таких істотних умов, як кадастровий номер земельної ділянки 5110137600:65:030:0002, який існував відповідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.10.2015 року та розмір земельної ділянки з зазначенням її площ.
Оскільки у договорі купівлі-продажу від 07.12.2016 року, згідно з яким ОСОБА_3 купив у ОСОБА_1 1/6 частину жилого будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці площею 743 кв.м. за фактом користування і відсутні такі істотні умови договору, як розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, у суду не було підстав для висновку про автоматичний перехід права власності на спірну ділянку в цілому до нового власника житлового будинку.
Тому висновок районного суду про визнання за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права спільної сумісної власності на земельну ділянку кадастровий №5110137600:65:030:0002 площею 0,086га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/1 та про скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку: № запису про право власності 11770567, форма власності приватна, вид спільної власності-спільна сумісна, розмір часток 1/1, власники - ОСОБА_1 , є помилковим, оскільки не відповідає дійсним фактичним обставинам справи і не заснований на законодавстві виходячи з обґрунтувань, наведених у цій постанові Одеського апеляційного суду.
При таких обставинах колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без задоволення.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 14 ч.2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Оскільки позов поданий в інтересах малолітньої особи 2014 року народження, а відповідач є особою з інвалідністю 2-ї групи безстроково з 27.08.2014 року, то обидві сторони звільнені від сплати судового збору в силу закону.
Відповідно до останнього речення ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 364, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -                    
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  адвоката Черток Ольги Владиленівни - задовольнити частково.
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 березня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності - залишити без задоволення.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 06.03.2023 року.

Головуючий                        О.М. Таварткіладзе

       Судді:                        А.П. Заїкін
                                                       
                                                                               С.О. Погорєлова