П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 р.	м.Одеса	Справа № 420/25200/21	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Домусчі С. Д., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Р Адміністрації Державної прикордонної служби України Управління інформації «Інформаційний центр «Одеса», Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 Р) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Р Адміністрації Державної прикордонної служби України Управління інформації «Інформаційний центр «Одеса», Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 Р) про визнання бездіяльності протиправною та про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Р Адміністрації Державної прикордонної служби України Управління інформації «Інформаційний центр «Одеса» (далі – ВЧ НОМЕР_1 Р) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність  щодо нездійснення перерахунку, а також щодо невиплати грошового забезпечення з 01.01.2021 по 18.07.2021, зокрема, допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки;
зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію за проведеним перерахунком грошового забезпечення, а саме: матеріальну допомогу на оздоровлення, одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби та компенсацію на невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 221 262,91 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач указує, що ВЧ 1469Р, звільняючи його, 18.07.2021, з військової служби в запас, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту), не провела перерахунок його грошового забезпечення, за період з 01.01.2021 по 18.07.2021, відповідно до пункту 3 статті 42 розділу 5 та пункту 1 розділу 9 Закону України «Про розвідку» від 17.09.2020 №912-ІХ (далі – Закон №912-ІХ).
Вважаючи таку бездіяльність протиправною, ОСОБА_1 наголошує, що з 01.01.2021 набрали чинності стаття 39, частина 3 статті 42, частина 1 статті 43, частина 5 статті 48 Закону №912-ІХ, які дозволяли ВЧ НОМЕР_1 Р провести перерахунок його грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу з коефіцієнтом 1,8 та інших складових грошового забезпечення.
Водночас, як стверджує позивач, ВЧ 1469Р провела відповідний перерахунок грошового забезпечення лише 17.07.2021, тобто після набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 за №729 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704» (далі – Постанова №729) та виплатила йому 84  459,05 грн.
Це, на думку ОСОБА_1 , не є правильним, адже Закон №912-ІХ надавав керівнику ВЧ 1469Р повноваження, починаючи з 01.01.2021 підвищити його грошове забезпечення.
За підрахунками ОСОБА_1 невиплачена відповідачем сума грошового забезпечення складає 221  262,91 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи пояснення ВЧ НОМЕР_1 Р про те, що вона не є розпорядником бюджетних коштів, а рішення та дозволи на проведення будь-яких розрахунків видаються виключно керівництвом Військової частини НОМЕР_2 Р Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - ВЧ НОМЕР_2 Р), в межах бюджетних видатків, суд першої інстанції залучив ВЧ 2451Р як другого відповідача.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 Р та ВЧ НОМЕР_2 Р щодо нездійснення ОСОБА_1 перерахунку та виплати в повному обсязі грошового забезпечення з 01.01.2021 по 16.07.2021, з урахуванням перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення, а також, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.07.2021, перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та перерахунку компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Суд зобов`язав ВЧ НОМЕР_1 Р та ВЧ НОМЕР_2 Р здійснити з 01.01.2021 по 16.07.2021 перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення, матеріальної допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції погодився з його позицією про те, що частина 3 статті 42 Закону №912-ІХ, в кореспонденції з абзацом 2 пункту 1 розділу «Прикінцеві положення» даного Закону встановлювали право військовослужбовців розвідувальних органів з 01.01.2021 на перерахунок грошового забезпечення. Тобто, наведені законодавчі норми, на думку суду першої інстанції, надавали позивачу законні сподівання та очікування на отримання належного розміру грошового забезпечення із застосуванням визначеного законодавцем коефіцієнту.
За таких умов, як вважав суд, відсутність постанови Уряду, яка встановлювала механізм проведення такого перерахунку, не перешкоджала суб`єктам владних повноважень виконати вимоги законодавства та з 01.01.2021 провести обчислення позивачу посадового окладу та інших видів грошового забезпечення, спираючись на частину 3 статті 42 Закону №912-ІХ, в кореспонденції з абзацом 2 пункту 1 розділу «Прикінцеві положення» даного Закону.
Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є зобов`язання відповідачів провести йому перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01.01.2021 по 16.07.2021, адже визначення розміру недоотриманих виплат є виключною компетенцію суб`єктів владних повноважень.
За таких умов, суд дійшов поважав, що у нього відсутнє право втручатися у дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень щодо виконання ними обов`язку з визначення суми недоотриманих виплат, ураховуючи також те, що спір безпосередньо з цього приводу відсутній.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим ВЧ НОМЕР_1 Р та ВЧ 2451Р, в апеляційних скаргах, просять його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Зміст апеляційних скарг складається з таких доводів.

Перший довід, це відсутність жодних взаємних прав та обов`язків між ОСОБА_1 та ВЧ НОМЕР_2 Р, позаяк останній не проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 Р, а тому відповідно не перебував у неї на військовому забезпеченні.
Скаржники визнають, що ВЧ 2451Р, є органом управління та розпорядником бюджетних коштів щодо ВЧ НОМЕР_1 Р, однак, на їх переконання, ВЧ 1469Р є самостійною юридичною особою та належним відповідачем, в розумінні статті 46 КАС України.

Другий довід, це ненаправлення  судом першої інстанції, після прийняття ухвали про залучення другого відповідача, на адресу ВЧ НОМЕР_2 Р копії позову та копії вказаної процесуальної ухвали, що призвело до порушення наданих відповідачу процесуальних прав.

Третій довід, це неврахування судом першої інстанції приписів частини 3 статті 42 Закону №912-ІХ, відповідно до яких посадові оклади співробітників розвідувальних органів встановлюються відповідно до посадових окладів, встановлених Кабінетом Міністрів України для відповідних посад державної служби та посад інших категорій працівників у центральних органах виконавчої влади зі спеціальним статусом, посад військовослужбовців Збройних Сил України із коефіцієнтом:
для співробітників кадрового складу - 1,8;
для співробітників, які не належать до кадрового складу, - 1,4.
Отже, як наголошують скаржники, попри те, що частина 3 статті 42 Закону №912-ІХ набрала чинності 01.01.2021, механізм (спосіб) та власне можливість фактичної реалізації вказаної норми, з`явився саме з 17.07.2021 (з моменту набрання  чинності Постанови №729).

Четвертий довід, це обов`язок суб`єкта владних повноважень діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена теза, на думку скаржників, означає, що ВЧ НОМЕР_1 Р не мала законних підстав застосовувати Постанову №729 на правовідносини, які мали місце до набрання нею чинності.

П`ятий довід, це відсутність в мотивувальній частині судового рішення аргументів протиправності дій ВЧ НОМЕР_1 Р та ВЧ 2451Р, тобто не зазначено конкретної законодавчої норми, що була порушена даними суб`єктами владних повноважень.

ОСОБА_1 не скористався правом подання відзиву на апеляцію.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

Майор ОСОБА_1 перед звільненням з військової служби займав посаду начальника пункту інформаційного відділу «Подільськ» ВЧ НОМЕР_1 Р Інформаційного центру «Одеса» Управління інформації Адміністрації державної прикордонної служби України.
17.06.2021 начальник Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України прийняв наказ №11тР-ОС про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас з 18.07.2021, за підпунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до наказу начальника ВЧ НОМЕР_1 Р № 11 Р-ОС від 05.07.2021 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, остаточною датою закінчення військової служби вважається 18.07.2021.
17.07.2021 ОСОБА_1 звернувся до начальника ВЧ 1469Р із рапортом, в якому просив відповідно до розділу 5 статті 42 пункту 3, розділу 9 пункту 1 Закону №912-ІХ та Постанови №729 провести перерахунок його грошового забезпечення з 01.01.2021, з урахуванням усіх попередньо виплачених надбавок та розміру премії.
Також, у зв`язку зі зміною розміру грошового забезпечення, позивач просив здійснити перерахунок одноразової грошової допомоги при звільнені з військової служби та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.
У задоволенні вказаного рапорту було відмовлено, зокрема з посиланням на те, що лише з 17.07.2021 набрала чинності Постанова №729, яка встановлює порядок проведення перерахунку грошового забезпечення відповідно до статті 42 Закону №912-ІХ.
У подальшому позивачу був проведений перерахунок його грошового забезпечення за період з 16.07.2021 по 17.01.2021, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та перераховано на його банківський рахунок в сумі 84  459,05 грн.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Закон №912-ІХ визначає правові та організаційні засади функціонування розвідки, правовий статус і соціальні гарантії співробітників розвідувальних органів України та осіб, залучених до виконання розвідувальних завдань, а також порядок здійснення контролю за розвідкою.
Стаття 42 Закону  №912-ІХ встановлює грошове забезпечення та оплату праці співробітників розвідувальних органів.
Відповідно до положень даної статті умови грошового забезпечення, оплати праці співробітників розвідувальних органів мають забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними посадових (службових) обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру служби (роботи), забезпечувати добір до розвідувальних органів висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати їхні фізичні та інтелектуальні затрати.
На співробітників розвідувальних органів поширюються умови грошового забезпечення та оплати праці, встановлені законодавством для державних службовців та інших працівників центральних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, у порядку і в розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.
2. Грошове забезпечення та заробітна плата співробітників розвідувальних органів складається з:
1) посадового окладу;
2) окладу за військовим званням або надбавки за ранг державного службовця;
3) надбавки за вислугу років;
4) надбавки за роботу, що передбачає доступ до державної таємниці;
5) інших доплат, надбавок та винагород, передбачених законодавством;
6) премій.
3. Посадові оклади співробітників розвідувальних органів встановлюються відповідно до розмірів посадових окладів, встановлених Кабінетом Міністрів України для відповідних посад державної служби та посад інших категорій працівників у центральних органах виконавчої влади зі спеціальним статусом, посад військовослужбовців Збройних Сил України із коефіцієнтом:
для співробітників кадрового складу - 1,8;
для співробітників, які не належать до кадрового складу, - 1,4.
4. Співробітникам розвідувальних органів виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірі трьох відсотків посадового окладу за кожний календарний рік вислуги років (стажу роботи), але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Розміри інших зазначених у частині другій цієї статті окладів, доплат, надбавок і винагород визначаються відповідно до законодавства.
Премії, передбачені пунктом 6 частини другої цієї статті, встановлюються в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше 30 відсотків загального фонду посадових окладів співробітників розвідувальних органів за рік, та економії фонду оплати праці.
5. Співробітникам розвідувальних органів один раз на рік виплачуються грошова допомога на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення або середньомісячної заробітної плати та грошова допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення або середньомісячної заробітної плати.
6. Посадові оклади з урахуванням зазначеного у частині третій цієї статті коефіцієнта та інші складові грошового забезпечення, заробітної плати, а також порядок виплати грошового забезпечення та заробітної плати співробітникам розвідувальних органів встановлюються керівниками цих органів.
Як випливає з абзацу 2 пункту 1 розділу «Прикінцеві положення» даного Закону, частина 3 статті 42 набирає чинності з 01.01.2021.
На виконання частини 3 статті 42 Закону №912-ІХ Уряд прийняв Постанову №729, яка набрала чинності з 17.07.2021.
Вказаним нормативним актом Уряд вніс зміни до прийнятої ним постанови від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова №704).
Зокрема, пункт 4 був доповнений абзацами такого змісту:
«Установити, що посадові оклади військовослужбовців розвідувальних органів (крім військовослужбовців строкової військової служби) встановлюються відповідно до розмірів посадових окладів, установлених цією постановою для відповідних посад військовослужбовців Збройних Сил (додаток 2), із коефіцієнтом:
для військовослужбовців кадрового складу - 1,8;
для військовослужбовців, які не належать до кадрового складу, - 1,4.
Далі,  підпункт 2 пункту 5 після слова «відсотків» доповнений словами і цифрами (для військовослужбовців розвідувальних органів - не менш як 30 відсотків).
Підпункт 1 пункту 6 викладений в такій редакції:
«надбавка за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців розвідувальних органів), особам рядового і начальницького складу в розмірах згідно з додатком 16, а військовослужбовцям розвідувальних органів (крім військовослужбовців строкової військової служби) - в розмірі 3 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік вислуги років, але не більше 50 відсотків посадового окладу».
Додаток 5 до вказаної постанови був виключений.

Ключовим доводом апеляційних скарг є те, що до набрання чинності Постанови №729, керівництво ВЧ 1469Р, де проходив військову службу позивач, не мало право здійснювати перерахунок та виплату, останньому,  грошового забезпечення, виходячи зі збільшеного посадового окладу, адже саме в цьому нормативному акті, був установлений механізм (спосіб) фактичної реалізації таких дій.
Вивчаючи даний довід, колегія суддів дійшла таких висновків.

Аналіз статті 19 Конституції України свідчить про те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Як згадувалося вище, частина 3 статті 42 Закону  №912-ІХ унормовує, що посадові оклади співробітників розвідувальних органів встановлюються відповідно до розмірів посадових окладів, встановлених Кабінетом Міністрів України, а відтак, слід констатувати, що законодавець делегував саме Кабінету Міністрів України повноваження на встановлення розміру посадових окладів та порядку їх перерахунку.
Під «порядком» розуміється, що Кабінет Міністрів України має право на встановлення певної послідовності, черговості, способу виконання, методики здійснення перерахунку посадових окладів та відповідно і інших видів грошового забезпечення.
Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених цією Конституцією.
Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 116 Конституції України установлено, що Кабінет Міністрів України, зокрема:
забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування;
розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання;
спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади;
Згідно з частинами першою, другою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.
Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.

За такого правового регулювання є правильними доводи скаржників про відсутність у них повноважень здійснювати підвищення посадових окладів військовослужбовців розвідувальних органів, за відсутності відповідної постанови Уряду про розміри та механізми такого підвищення.

Правова позиція суду першої інстанції про наявність у позивача права на перерахунок грошового забезпечення з 01.01.2021 на підставі частини 3 статті 42, з урахуванням абзацу 2 пункту 1 розділу «Прикінцеві положення» Закону №912-ІХ обґрунтовувалася тим, що закони України мають вищу юридичну силу щодо інших нормативно-правових актів, а також у зв`язку з тим, що наведені вище норми Закону №912-ІХ давали позивачу цілком законні сподівання та очікування на отримання належного розміру грошового забезпечення із застосуванням визначеного законодавцем коефіцієнту.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами, оскільки частина 3 статті 42 Закону №912-ІХ встановлює в імперативній формі обов`язок Кабінету Міністрів України встановити посадові оклади співробітників розвідувальних органів.
На переконання колегії суддів, керівник військової установи, позбавлений повноважень, на свій власний розсуд, спираючись тільки на вимоги Закону №912-ІХ проводити перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця.
Окрім того, варто звернути уваги на положення частини сьомої статті 20 Бюджетного кодексу України, які визначають, що за бюджетними програмами, здійснення заходів за якими потребує нормативно-правового визначення механізму використання бюджетних коштів, головні розпорядники коштів державного бюджету розробляють проекти порядків використання коштів державного бюджету (в тому числі за бюджетними програмами, вперше визначеними законом про Державний бюджет України) та забезпечують їх затвердження протягом 30 днів з дня набрання чинності законом про Державний бюджет України. За рішенням Кабінету Міністрів України (у формі протокольного рішення) порядки використання коштів державного бюджету затверджуються Кабінетом Міністрів України або головним розпорядником коштів державного бюджету за погодженням з Міністерством фінансів України. Про затвердження таких порядків інформується Комітет Верховної Ради України з питань бюджету.
Якщо реалізація бюджетної програми продовжується у наступних бюджетних періодах, дія порядку використання бюджетних коштів за такою бюджетною програмою (з урахуванням змін до цього порядку, внесених у разі необхідності) продовжується до завершення її реалізації.
Порядок використання бюджетних коштів має містити:
цілі та напрями використання бюджетних коштів;
відповідального виконавця бюджетної програми, підстави та/або критерії залучення одержувачів бюджетних коштів до виконання бюджетної програми;
завдання головного розпорядника бюджетних коштів, розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (одержувачів бюджетних коштів), що забезпечують виконання бюджетної програми, з визначенням порядку звітування про її виконання (у тому числі щодо результативних показників) та заходів впливу у разі її невиконання;
у разі потреби порядок, терміни та підстави, а також критерії розподілу (перерозподілу) видатків між адміністративно-територіальними одиницями у розрізі розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням відповідних нормативно-правових актів;
конкурсні вимоги до інвестиційних проектів, включаючи порядок та критерії їх відбору, а також критерії та умови визначення виконавців таких проектів;
критерії та умови відбору суб`єктів господарювання, яким надається державна підтримка з бюджету, а також визначення обсягу такої підтримки;
умови та критерії конкурсного відбору позичальників та проектів (програм), на реалізацію яких надаються кредити з бюджету; умови надання кредитів з бюджету та їх повернення, включаючи положення щодо здійснення контролю за їх поверненням;
положення щодо необхідності перерахування коштів за бюджетними програмами, які передбачають надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам;
шляхи погашення бюджетної заборгованості у разі її наявності;
вимоги щодо необхідності відображення у первинному та бухгалтерському обліку отриманих (створених) оборотних і необоротних активів бюджетними установами та одержувачами бюджетних коштів, у тому числі отриманих (створених) в результаті проведення централізованих заходів;
у разі потреби - положення щодо здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, визначення умов і термінів поставки та проведення розрахунків;
інші положення щодо особливостей бюджетної програми.
Відповідно до статті 22 Бюджетного кодексу України Міністерство оборони є головним розпорядником бюджетних коштів.
Наказом Міністерства оборони від 14.02.2020 №44 (який діяв на станом на 01.01.2021) затверджені Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України. 
Відповідно до вказаних Правил, командири військових частин, які включені до мережи головних розпорядників коштів або розпорядників коштів другого рівня є розпорядниками коштів третього рівня. Командир військової частини керує фінансово- господарською діяльністю частини, розпоряджається згідно з законодавством коштами, забезпечує законне, цільове та ефективне їх використання в суворій відповідності із затвердженим кошторисом і зобов`язаннями перед державним бюджетом.
Наведене правове регулювання свідчить про те, що без нормативно-правового визначення механізму використання бюджетних коштів, командир військової частини позбавлений повноважень  збільшувати посадовий оклад військовослужбовця та відповідно виплачувати грошове забезпечення в іншому розмірі.

Досліджуючи довід апеляції про те, що суд першої інстанції необґрунтовано залучив до участі у справі, в якості другого відповідача, ВЧ 2451Р, оскільки позивач не проходив у цій частині військову службу та не перебував у неї на грошовому забезпеченні, колегія суддів указує таке.
Наведені вище Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України встановлюють, що військова частина, яка невключена до мережі розпорядників бюджетних коштів зараховується на фінансове забезпечення до військової частини – розпорядника коштів третього рівня.
Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини – розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.
Начальник фінансового органу військової частини – розпорядника коштів третього рівня, до якої зараховані інші частини, розробляє положення про спільне фінансове господарство, зокрема, щодо здійснення фінансового забезпечення таких військових частин.
Отож, колегія суддів вважає правильним процесуальне рішення суду першої інстанції про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ВЧ 2451Р.
Водночас, є справедливими зауваження ВЧ 2451Р про те, що суд не направив їй копію позову та відповідну ухвалу щодо визначення її статусу, як відповідача, чим позбавив її права скористатися процесуальними правами, встановленими статтею 47 КАС України.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави, відповідно до статті 317 КАС України, для скасування рішення суду першої інстанції.
Підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову, є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права є неправильне тлумачення судом першої інстанції Закону №912-ІХ, а порушення норм процесуального права виразилося у розгляді справи за відсутності ВЧ 2451Р, яка не повідомлялася належним чином про дату, час і місце судового засідання.
За результатами апеляційного перегляду справи, розподіл судових витрат не проводиться.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Р Адміністрації Державної прикордонної служби України Управління інформації «Інформаційний центр «Одеса», Управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 Р) – задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року – скасувати.
Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Р Адміністрації Державної прикордонної служби України Управління інформації «Інформаційний центр «Одеса», Управління інформації Адміністрації державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_2 Р) про визнання бездіяльності протиправною та про зобов`язання вчинити певні дії нове рішення – про відмову в задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за виключенням випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

          Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

          суддя                                                                                 С. Д. Домусчі

          суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

          Повне судове рішення складено 19.01.2023.