ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1075/23 Справа № 185/1945/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона  А.О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.
секретар судового засідання: Драгомерецька А.О. 

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2022 року, яке постановлено суддею Вроною А.О. у місті Павлограді, повний текст рішення суду складений 26 серпня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання члена правління спростувати недостовірну інформацію,-
В С Т А Н О В И В:
       У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2  про зобов`язання члена правління спростувати недостовірну інформацію, мотивуючи його тим, що надана відповідачем 11 липня 2020 року на засіданні правління садівничого товариства «Геолог» (далі - СТ «Геолог») інформація (заява), є недостовірною і негативною, порушує  особисте немайнове цивільне право позивача і порушує вимоги ст.68 Конституції України, ст.ст.273, 302 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 5 Закону України « Про інформацію». 
       Вказував, що з 20 травня 2011 року і теперішній час позивач  є членом СТ «Геолог», належно користується садовою ділянкою №56 товариства, своєчасно і в повному обсязі сплачує у встановленому порядку податки, плату за використану електроенергію та інші обов`язкові платежі, які передбачені чинним законодавством України та рішеннями загальних зборів членів товариства і рішень правління в межах їх повноважень, не виконує вказівки голови правління і членів правління, які не ґрунтуються на нормативно-правових документах. 
       Зазначав, що надана ОСОБА_2 інформація на засіданні правління 11 липня 2020 року свідчить про те, що невідома правомірність одержаної ним інформації, яку він надав членам правління, хто і яким способом встановив факти, що ОСОБА_1 грубо порушує вимоги Статуту ст.5.2 по виконанню своїх обов`язків, не встановлено, обґрунтування необхідності включення в повістку дня засідання правління, що член товариства ОСОБА_1 грубо порушує вимоги Статуту товариства ст.5.2, немає. Немає інформації про затвердження порядку денного засідання правління, не вказано в якому статусі ОСОБА_2 (фізична особа, посадова чи службова особа, чи голова якоїсь комісії) надав таку інформацію, ні один з названих ОСОБА_3 фактів про те, що ОСОБА_1 грубо порушує вимоги Статуту товариства ст.5.2 по виконанню своїх обов`язків немає підтвердження нормативно-правовими документами, якіпозивач не виконав або порушив Закони України, Статут товариства «Геолог», рішення загальних зборів або правління, які прийняті в межах їх компетенції. Окремі названі факти знаходяться за межами позовної давності (3 роки, ст.257 ЦК України) і його членства в товаристві (членська книжка садовода - видана 20 травня 2011 року. Це — відмова від оплати цільових внесків (придбання башні Рогинського) 2014 р. його дії, за які раніше виносилася йому догана на загальних зборах товариства (зірвання бумажної інформації з інформаційних досок 2007-2014р ). відключення ділянки 56 по вулиці Кооперативній от ЛЭП товариства за борги 2008-2009 рр. 
       Посилаючись на те, що оприлюднена відповідачем на засідання правління СТ “Геолог” інформація є недостовірною, негативною та порочить позивача, як законослухняного члена товариства, а тому просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати члена правління СТ «Геолог» ОСОБА_2 спростувати в присутності позивача на засіданні правління недостовірну інформацію, яку він надав при виступі на засіданні правління товариства 11 липня 2020 року при обговоренні пункту 8 порядку денного засідання про порушення членом СТ «Геолог» ОСОБА_1 вимог Статуту товариства і оформленого протоколом №4/2020 від того ж дня.
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов. 
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд, розглядаючи його позов, не встановив дійсних обставин справи. Залишив без уваги той, факт, що фактично відповідач звів на нього наклеп. Звертав увагу на те, що позивачем надано суду достатньо доказів для задоволення заявлених позовних вимог. 
       Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є членом СТ «Геолог». Відповідач ОСОБА_2 є членом правління СТ «Геолог».
       11 липня 2020 року відбулось засідання правління СТ «Геолог», згідно виписки з протоколу №4/2020, за восьмим питанням слухали ОСОБА_2 , який вказав, що: ОСОБА_1 ділянка АДРЕСА_1 . На протязі перебування в т/о «Геолог» член товариства ОСОБА_1 грубо порушує вимоги Статуту товариства, ст.5.2 по виконанню своїх обов`язків, а саме: за систематичне невиконання рішень загальних зборів і правління, а також решень вуличних зборів (навіть проведеним особисто ним ОСОБА_1 ); - зрив, по його вині, подготовки проекту нового Статуту товариства 2013 р. - неприняття участі при обранні в двох ревізійних коміссіях будучи головою, на протязі 3-х років жодного разу не перевірив господарську діяльність товариства, а також перешкоджання виконанню своих обов`язків інших ревізійних комісій; - систематичну несплату за технологічні вуличні потері та вуличне освітлення; відмова від сплати цільових внесків (придбання башні Рогинского) 2014 р.; - перешкоджання та підмова нших членів товариства до блокування оплати за використану електроенергію, а також за технологічні вуличні втрати по АДРЕСА_2 ;- невиконаннян приписів правління 2018-2020 р.р.; - переслідування членів правління с 2020 р.; - клевета на роботу правління з інформацією на інформаційну дошку; - необгрунтовані подачи заяв в прокуратуру; - необгрунтовані подачи заяв в інші державні органи (податкова, НКРЕКП) ; - хуліганскі дії та погрози расправи членам товариства, що призвело к виклику поліції 2019 р.; - дії, які згідно його заяви на колишнього голову правління привели до того, що тягар виплат неправомірно виплаченого штрафа ліг на плечи всіх членів товариства 2017 р.; - ейого дії, за які раніше виносилися йому догани на загальних зборах товариства (срив бумажної інформації з інформаційних досок) 2007-2014р.р.;- відключення ділянки № НОМЕР_1 по вулиці Кооперативна от ЛЭП товариства за борги 2008-2009 р.р.. І це не повний перелік «діяльності» ОСОБА_4 в варистві «Геолог». Виходячи із вищесказаного та посилаючись на статі 4.9; 4.10 Статуту товариства пропоную: - накласти штраф на члена товариства ОСОБА_1 за несплату обов”язкових грошових внесків у розмірі однієї мінімальної заробітної плати в сумі 4 723 грн.
       Посилаючись на статті Статуту товариства 4.19; 4.19.1; 4.19.4: 4.20: 4.22; 4.24; 5.2; 5.2.25 пропоную: - позбавити права користування земельною ділянкою, належною садовому товариству «Геолог» с выключенням із списочного складу товариства ОСОБА_4 , а також по домовленості його сі`мї; - позбавити права користування інфраструктурою товариства члепна товариства ОСОБА_4 а також по домовленності його сім`ї з моменту затвердження даного питання на загальних зборах в режимі по-вуличному згідно Постанови Кабінету Міністрів від 11 березня 2020 року №211“Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19” дотримуючись рекомендації МОЗ України на час карантину на території України; - надати місячних термін для вирішення майнового питання.».
       Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов висновку, що відповідач надав власну оцінку діям позивача саме як особи, яка в минулому була головою правління СТ «Геолог», та на даний час є членом СТ «Геолог», при цьому відповідач є членом правління СТ «Геолог», сплачує членські внески і має право голосу на засіданні правління даного товариства, тобто він висловив суб`єктивні оціночні судження з приводу діяльності позивача, як виборної особи в минулому, і як члена СТ «Геолог» на даний час щодо виконання позивачем обов`язків як члена садового товариства Відповідач на засіданні правління лише повідомив про його особисте сприйняття фактів, які сталися за роки перебування позивача, як на посаді голови правління СТ, так і членом СТ, скориставшись своїм правом на вільне поширення інформації, передбаченим діючим законодавством. Крім того, в прохальній частині позову не наведено конкретні висловлювання, які слід визнати недостовірною інформацією, прохальна частина містить вказівку, що слід спростувати інформацію, яка надана при виступі 11 липня 2020 року при обговоренні пункту 8 порядку денного засідання без уточнення конкретних формулювань з цього виступу, які позивач вважає недостовірною інформацією. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
       Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       За статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
       Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
       У той же час статтею 8 Конвенції передбачено право на повагу до приватного життя.
       У відповідності до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
       Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
       Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
       Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
       Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
       Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет.
       Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. 
       Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
       Суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність.
       Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
       Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.
       Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
       Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує право на свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.
       Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.
       У цій категорії справ суду необхідно надати оцінку балансу права особи, на свободу вираження поглядів, а також права особи на повагу до його гідності та честі.
       Колегія суддів наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.
       Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.
       Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
       Нормами ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
       Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
       У свою чергу суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
       Крім того, ч.2 ст.13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Суд першої інстанції відповідно досліджених в судовому засіданні добутих фактичних даних, згідно ст.ст.10,80,89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням визнав достатніми для висновків про визнання оціночними судженнями зміст поширених відповідачем висловлювань, які полягають у критиці діяльності позивача. 
       У постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 712/1141/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 760/11161/17, від 21 січня 2019 року у справі № 757/11377/17-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 757/15956/16-ц, від 20 лютого 2020 року у справі № 462/4634/17-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 757/72390/17-ц, від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18-ц, від 15 квітня 2019 року у справі № 182/6720/17-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17 сформульовано висновки, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).
       У постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18 зроблено такі висновки: отже, за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
       Проте, за встановленими у цій справі обставинами, висновки суду в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать висновкам Верховного Суду, оскільки у цій справі суд встановив, що інформація, поширена про позивача, не є фактичним твердженням, а є оціночними судженнями.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, та доводи приведені в апеляційній скарзі вказаних висновків не спростовують. 
       Суд у з`ясованих умовах розв`язав у цій справі спір за критеріями дотримання справедливого балансу в захисті обох цінностей: з одного боку свободи вираження думки, а з іншого поваги приватного життя.
       Доводи, приведені в апеляційній скарзі про те що суд, розглядаючи позов, не встановив дійсних обставин справи. Залишив без уваги той факт, що фактично відповідач звів наклеп на позивача, що позивачем надано суду достатньо доказів для задоволення заявлених позовних вимог, даних висновків не спростовують.         
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.        
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, суд,– 
ПОСТАНОВИВ: 
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2022 року залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 20 січня 2023 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М.Деркач 

                                                                                Т.Р. Куценко