ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/127/21  Номер провадження 22-ц/814/583/23	Головуючий у 1-й інстанції Бородіна О.В.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2023 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М., 
секретар Боштенко В.Ю.,
з участю відповідача ОСОБА_1 , її представника – адвоката Сєрого В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 23 липня 2021 року, постановлене суддею Бородіною О.В. (повний текст складено 03 серпня 2021 року),
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и в:
11.01.2021 позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його, позивача, до вказаної квартири та виселення відповідача із цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі договору дарування від 08.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кривошеїною І.М. за р.№1594, він є власником вказаної квартири, де зареєстрований його син - ОСОБА_3 . Останньому зазначена квартира належала на праві власності на підставі договору дарування від 26.04.2005, укладеного між ОСОБА_4 та ним, як законним представником на той час малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він, позивач, мав намір вселитися до належного йому житла, але в ньому проживає відповідачка та створює перешкоди у вселенні.
Із цього приводу він звертався до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області, та йому було рекомендовано звернутися до суду.
Відповідач ОСОБА_1 в інших судових справах мотивувала своє проживання у спірній квартирі наявністю спадкового договору від 08.06.2018, укладеного між нею та ОСОБА_4 , однак вказаний спадковий договір визнано недійсним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 12.03.2019, яке набрало чинності 16.04.2019 (справа №642/4237/18). Цим же рішенням визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 32,8 кв.м, на підставі договору дарування від 26.04.2005. Також скасовано рішення про державну реєстрацію на підставі спадкового договору, та обтяження- заборону на нерухоме майно, а саме на спірну квартиру, запис про обтяження, підставою якого був указаний спадковий договір.
Після набуття чинності рішення суду право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у подальшому він подарував цю квартиру йому, позивачу.
Відповідач ОСОБА_1 без будь-яких правових підстав займає його квартиру, не є членом сім`ї власника, має інше місце реєстрації, між нею та позивачем договір найму житлового приміщення не укладався, будь-які домовленості щодо проживання разом з членами родини у квартирі відсутні, що свідчить про самоправне зайняття житлового приміщення. У зв`язку із цим позивач звернувся в суд із даним позовом.
Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 23.07.2021 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.
Виселено ОСОБА_1 із квартири за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.
Вселено ОСОБА_2 до квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення районного суду вмотивовано тим, що спірна квартира фактично перебуває у володінні відповідача без належних правових підстав та вона безпідставно у ній проживає. Оскільки відповідач самовільно займає належну позивачу квартиру, чим порушує права та законні інтереси власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, а тому ОСОБА_1 підлягає виселенню із спірної квартири.
Права позивача підлягають поновленню шляхом його вселення у належне йому житлове приміщення.
Відповідач із таким рішенням не погодилася та подала до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Звертає увагу, що суд першої інстанції тричі, а саме 14.01.2021, 15.02.2021, 19.05.2021, здійснював судові засідання без її участі, тоді як вона про час та місце судового розгляду належно не повідомлялася, а 19.05.2021 – також без участі її адвоката Короткової А.О., яка не з`явилася в суд з поважної причини – зайнятості у кримінальному провадженні.
Зазначає, що суд не приєднав до матеріалів справи та не розглянув її заяву про виклик свідків та клопотання про витребування доказів з додатками; порушив порядок проведення підготовчого засідання за відсутності неповідомленого відповідача, закривши підготовче засідання без розгляду заявлених клопотань.
Вважає порушенням процесуального закону проведення районним судом судового засідання 23.07.2021 без її, відповідачки, участі, тоді як вона повідомила суд про погіршення свого стану здоров`я та про видачу медичного висновку про тимчасову непрацездатність від 20.07.2021. Вона не могла бути присутня у судовому засіданні, оскільки в силу захворювання не мала фізичної спроможності самостійно рухатися. На підтвердження додала до апеляційної скарги медичний висновок КНП «Міська поліклініка №24» від 26.07.2021. Крім того, суд не врахував поважність причин неявки її адвоката Короткової А.О., яка була зайнята в розгляді кримінальної справи.
Доводить незаконність набуття позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки ОСОБА_3 не здійснив державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, ключі від неї не прийняв, дарунок не прийняв, технічну інвентаризацію квартири не провів, тому перший договір дарування є неукладеним та невчиненим. Вважає, що факт неукладеності договору дарування підтверджується рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 29.11.2018 по справі №642/968/16-ц. Цим рішенням третій особі по справі ОСОБА_3 було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру на підставі рішення державного реєстратора від 18.07.2018, яке на даний час не скасоване.
Зазначає, що звернення ОСОБА_3 в суд з позовом про визнання права власності на квартиру – з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа на квартиру (справа №642/4237/18) та подальша реєстрація права власності на підставі такого рішення не є законним (правомірним) способом захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв докази позивача, які одержані ним з порушенням встановленого законом порядку, безпідставно відмовивши у її, відповідачки, клопотанні про допит свідків, не розглянув клопотання про витребування доказів, безпідставно відмовив у зупиненні провадження по справі до розгляду справи за її позовними вимогами, які спочатку були заявлені нею як зустрічні, однак районний суд відмовив у прийнятті до спільного розгляду.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30.11.2021 відкрито апеляційне провадження та ухвалою цього ж суду від 13.12.2021 справу призначено до розгляду.
Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду – Полтавському апеляційному суду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.08.2022 справа прийнята до провадження та призначена до судового розгляду із повідомленням сторін.
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник – адвокат Сєрий В.В. підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні. 
Позивач та третя особа у судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причини неявки. Заявою від 24.11.2022 ОСОБА_2 просив апеляційний суд розглянути справу без його участі, що з огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи за його відсутності. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, апеляційний суд встановив такі обставини.
Відповідно до договору дарування квартири від 08.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М., р. №1594,  ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ./а.с.10 т.1/ Вказаний договір став підставою для реєстрації у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 /а.с.11 т.1/
Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні у вказаній квартирі з 28.08.2019 зареєстрований ОСОБА_3 /а.с.16 т.1/
ОСОБА_2 у листопаді та грудні 2020 року звертався до Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області з відповідними заявами щодо протиправних дій з боку відповідача, що підтверджується заявою від 11.12.2020, яка була зареєстрована в ЖЄО за №№23302,25216 та були розглянуті в порядку Закону України «Про звернення громадян», та роз`яснено, що для вирішення даного питання необхідно звертатися до суду./а.с.17,18 т.1/
Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14.11.2017, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 31.05.2018, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 26.04.2005 дарування кв. АДРЕСА_1 - відмовлено./а.с.21-29 т.1/
Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 12.03.2019, яке набрало чинності 16.04.2019, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 16,9 кв.м, загальною площею 32,8 кв.м, на підставі договору дарування від 26.04.2005, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І., р. №6753.
Визнано недійсним спадковий договір стосовно квартири АДРЕСА_1 від 08.06.2018, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Непочатих В.В., р. №388.
Скасовано рішення про державну реєстрацію на підставі спадкового договору, індексний номер 41515629 від 08.06.2018 обтяження - заборону на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , запис про обтяження номер 26535452, підставою виникнення обтяження є вказаний спадковий договір, підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41515629 від 08.06.2018, державний реєстратор - приватний нотаріус ХМНО Непочатих В.В., особа, в інтересах якої встановлено обтяження – ОСОБА_1 , особа, майно якої обтяжується – ОСОБА_4 /а.с.30-41 т.1/
Задовольняючи позовні вимоги та виселяючи зі спірного житла відповідачку, суд першої інстанції виходив з того, що вона самоправно займає вказане житло, проживає у належній позивачу квартирі без реєстрації, не є членом сім`ї власника, а її проживання порушує права позивача як власника на реалізацію ним права користування та розпорядження належним йому майном. При цьому суд першої інстанції врахував, що особами, які самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Захищаючи право власності позивач, районний суд визнав необхідним вселити позивача до належної йому квартири. При цьому дотриманий справедливий баланс між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. 
Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги їх правильність не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням, заперечення обставин, які встановлені чинними судовими рішеннями та їх висновків, а також до переоцінки доказів на власну користь.
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
За змістом положень частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Викладені норми права вказують на те, що обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Визначальним для захисту права на підставі вказаної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції на підставі повно встановлених фактичних обставин справи та правильно застосованих нормах матеріального права з дотриманням норм процесуального права вірно встановив, що відповідачка не є членом сім`ї позивача, будь-яких домовленостей щодо її проживання у квартирі не існує, а тому її проживання без законних на те підстав у належній позивачу квартирі створює для останнього, як власника квартири, перешкод, що підлягають усуненню шляхом виселення відповідачки та вселення позивача до свого житла.
Відповідачкою не надано належних і допустимих доказів правомірності свого проживання у квартирі, яка належить на праві власності позивачу.
Доводи апеляційної скарги про незаконність набуття позивачем права власності на спірну квартиру апеляційний суд відхиляє як неспроможні, оскільки обставини правомірності набуття права власності на спірну квартиру спочатку ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 26.04.2005, а потім ОСОБА_2 - згідно договору дарування від 08.12.2020 встановлені чинними судовими рішеннями: рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14.11.2017 (справа №642/968/16-ц) та рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 12.09.2019 (справа №642/4237/18).
Із цих же підстав не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що попередній власник (обдарований) ОСОБА_3 не здійснив державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, ключі від неї не прийняв, дарунок не прийняв, технічну інвентаризацію квартири не провів, тому договір дарування є неукладеним та невчиненим. Такі твердження відповідачки є довільним тлумаченням вказаних чинних рішень суду, якими встановлені преюдиційні для даної справи обставини та є спробою переоцінити їх висновки на власну користь.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо оцінки відповідачкою як неправомірного способу захисту звернення ОСОБА_3 в суд з позовом про визнання права власності на квартиру з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документа на квартиру (справа №642/4237/18). Такі доводи зводяться до незгоди з чинним судовим рішенням та не спростовують висновки районного суду про встановлення факту порушення відповідачкою права власності позивача, яке підлягає захисту у спосіб, заявлений позивачем як власником спірної квартири.
Не заслуговують на увагу твердження відповідача в апеляційній скарзі на безпідставне прийняття судом першої інстанції доказів позивача, що на її думку одержані ним з порушенням встановленого законом порядку, та відмову в задоволенні її клопотання про витребування доказів і допиту свідків. По-перше, відповідачка не конкретизувала, які саме докази, а по-друге, в апеляційній скарзі нею також не наведено інших доказів, крім незгоди з судовими рішеннями, які б спростували факт правомірності набуття позивачем права власності на спірний об`єкт нерухомості. Посилання на свідків, які б могли підтвердити заявлені нею обставини на заперечення позовних вимог, зводяться знову ж таки до заперечення визнаного судовим рішенням права ОСОБА_3 на спірне житло, яке ним реалізовано та передано квартиру за договором дарування позивачу.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправомірних дій державного реєстратора ОСОБА_5 , що є суб`єктивною оцінкою відповідачки та не ґрунтуються на належних доказах. Крім того, існування дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 не спростовує висновків названих чинних судових рішень Ленінського районного суду м.Харкова: від 14.11.2017 (справа №642/968/16-ц), яким тій же ОСОБА_4 відмовлено у визнанні недійсним договору дарування квартири на ім`я ОСОБА_3 ; від 12.03.2019 (справа №642/4237/18), яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та визнано недійсним спадковий договір і скасованого державну реєстрацію обтяження спірної квартири, що була предметом спадкового договору. Таким чином, видача дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 ніяким чином не порушує право відповідачки, яка не набула права користування чи права спадкування спірної квартири.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачки у яких вона посилається на порушення судом першої інстанції процесуального закону та проведення судових засідань 14.01.2021, 15.02.2021, 19.05.2021, які здійснювалися без її участі, тоді як вона про час та місце судового розгляду належно не повідомлялася, а 19.05.2021 – також без участі її адвоката Короткової А.О., яка не з`явилася в суд з поважної причини – зайнятості у кримінальному провадженні.
По-перше, питання про відкриття провадження у справі, яке було вирішено судом першої інстанції 14.01.2021 вирішено в порядку ст.187 ЦПК України та проведення судового засіданні не потребує.
По-друге, про підготовче судове засідання, призначене на 15.02.2021 ОСОБА_1 повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення разом з копією ухвали про відкриття провадження, позовної заяви з додатками./а.с.63 т.1/
По-третє, у наступних засіданнях 16.03.2021 та 22.04.2021 відповідачку представляла адвокат Короткова А.О., яка була обізнана про наступне судове засідання 19.05.2021. Тоді як відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Неявка адвоката у судове засідання з причини зайнятості в іншому процесу не звільняла саму відповідачку з`явитися до суду.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції діяв у межах вимог процесуального закону та правомірно ухвалив 23.07.2021 рішення за відсутності належно повідомленої відповідачки і її адвоката, виклавши відповідні мотиви щодо проведення такого розгляду з метою дотримання розумних строків розгляду справи.
Крім того, зазначені доводи не відносяться до передбачених ч.3 ст.376 ЦПК України обов`язкових підстав для скасування судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 23 липня 2021 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30.03.2023.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               Л.М. Хіль