ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/14071/17                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кармазін О.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 лютого 2023 року                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту: 29.08.2022) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ НП у м. Києві) в якому просив:
- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ НП у м. Києві № 58о/с від 28.01.2016 року про звільнення зі служби в поліції, згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» полковника поліції ОСОБА_1 , начальника Голосіївського управління поліції;
- зобов`язати ГУ НП у м. Києві поновити полковника поліції ОСОБА_1 на посаді начальника Голосіївського управління поліції, починаючи з 29.01.2016 року, зі сплатою грошових коштів за час вимушеного прогулу з 29.01.2016 року.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва 24.07.2018 року задоволено клопотання ГУ НП у місті Києві та залишено позов без розгляду.
Вказану ухвалу суду скасовано ухвалою  Київський апеляційний адміністративний суд від 27.09.2018 та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Скасовуючи вказану ухвалу суду, колегією суддів апеляційної інстанції зазначено, що судом першої інстанції не було перевірено обставини ознайомлення позивача з листом ГУ ПН у м. Києві від 10.07.2017 № 86-аз/125/26/10-2017 та додатком до нього та не з`ясовано причини несвоєчасної передачі представником таких документів ОСОБА_1 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2020, у задоволенні позову відмовлено. 
Постановою Верховного Суду від 28.09.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2020 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Скасовуючи судові рішення першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд виходив з того, що рапорт позивача відсутній в особовій справі позивача, у зв`язку з чим його оригінал або копія не були досліджені судами.
Також, касаційний суд у постанові зазначив, що обставинам передчасного звільнення повивача з посади суди попередніх інстанцій оцінки не надали, оскільки рапорт про звільнення позивача з посади, який за обставинами, повинен знаходитися у відповідача, у матеріалах справи відсутній, а отже обставини передчасного звільнення позивача з посади відповідачем не спростовані, а суди попередніх інстанцій оцінки цьому не надали.
Верховний Cуд також наголосив, що суди першої й апеляційної інстанцій не надали оцінки спірним правовідносинам з урахуванням приписів Положення № 114. Натомість вирішуючи цей публічно-правовий спір, суди виходили виключно з норм статті 38 Кодексу законів про працю України, які у цьому випадку не можуть застосовуватися до спірних правовідносин.
Верховний Суд також додав, що наведене свідчить про те, ГУ НП у місті Києві мало право звільнити позивача до закінчення строку попередження, передбаченого пунктом 68 Положенням №114, якщо прохання про це містилося у його рапорті. За змістом пункту 68 Положенням №114 роботодавець не вправі звільнити поліцейського зі служби до закінчення тримісячного строку попередження про звільнення, якщо останній про цей не просить.
Крім того, Верховний Суд також зауважив, що суди не надали жодної правової оцінки доводам позивача стосовно того, що оскаржуваний наказ був підписаний не уповноваженою особою.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року визнано причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до суду неповажними та залишено позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу від 28.01.2016 № 58 о/с, зобов`язання вчинити певні дії, без розгляду.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції залишаючи позов без розгляду не врахував, що спірний наказ відповідачем ОСОБА_1 вручено не було. Натомість, представник позивача дізналася про його звільнення з листа ГУ НП у м. Києві від 10 липня 2017 року № 86-аз/125/26/10-2017, до якого додана копія наказу від 28 січня 2016 року № 58 о/с, однак позивачу передала такий документ лише 30 жовтня 2017 року.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого відповідачем підтримано  висновки суду першої інстанції щодо порушення позивачем строку на звернення до суду з адміністративним позовом без поважних причин. 
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, з належними документами, що посвідчують право представників представляти їх інтереси, в судове засідання не з`явилися, у зв`язку із чим, постановлено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, залишаючи позов без розгляду виходив з того, предметом оскарження є наказ ГУ НП у м. Києві № 58о/с від 28.01.2016 року про звільнення позивача із займаної посади, при цьому із даним позовом позивач звернувся до суду лише у листопаді 2017 року. 
При цьому, судом першої інстанції встановлено, що позивач був обізнаний про винесення спірного наказу, однак не навів поважних причин пропуску строку на звернення до суду. 
Колегія суддів підтримує таку позицію суду першої інстанції зважаючи на таке.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, заступником Голови - начальником Головного управління полковником міліції А.Є. Крищенком прийнято наказ № 21 від 18.01.2016 про призначення та проведення службового розслідування у зв`язку з тим, що 14.12.2015 військовою прокуратурою Центрального регіону України за матеріалами ГУБКОЗ СБ України розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 420151103300000101 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 14 та частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, за фактом одержання неправомірної винагороди службовими особами Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві від директорів ринку «Деміївський» міста Києва і однією із станцій технічного обслуговування, розташованої на території Голосіївського району міста Києва.
Перевірку призначено відповідно до статей 14, 17 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справи України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22.02.2006.
У висновку службового розслідування, серед іншого, вказано, що у ході розслідування відповідного кримінального провадження встановлено, що у грудні 2015 року начальник Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві полковник поліції ОСОБА_1 через виконуючого обов`язки начальника сектору майора поліції ОСОБА_2 організував протиправну діяльність, направлену на вимагання і періодичне одержання від керівників суб`єктів господарської діяльності - Деміївського ринку міста Києва і однієї з станцій технічного обслуговування, розташованої на території Голосіївського району міста Києва, неправомірної винагороди за не проведення посадовими особами Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві періодичних перевірок у вищевказаних суб`єктів господарювання.
В ході проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій по даному кримінальному провадженню працівниками прокуратури за участю працівників ГУБКОЗ СБ України встановлено що 25.11.2015 близько 12:57, згідно попередньої домовленості, ОСОБА_3 прибув до приміщення службового кабінету ОСОБА_1 .. У ході розмови, яка відбувалась у приміщенні службового кабінету останнього, ОСОБА_1 пред`явив вимогу ОСОБА_3 щодо систематичного надання йому неправомірної вигоди за невтручання у підприємницьку діяльність ринку « Деміївський » у місті Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Ізюмська, 1 , та забезпечення діяльності службових осіб ринку, на що останній погодився. Після цього ОСОБА_1  та ОСОБА_3 обговорили умови та порядок передачі неправомірної винагороди.
Надалі, 14.12.2015 близько 12:00 в ході телефонної розмови ОСОБА_3 та ОСОБА_1 останній повідомив, що раніше обумовлену неправомірну вигоду забере ОСОБА_2 та обумовив порядок її передачі.
14.12.2015 близько 16:00 ОСОБА_2 прибув до приміщення адміністрації продовольчого ринку «Деміївський», де отримав неправомірну вигоду у вигляді приблизно 50000 гривень за невтручання у підприємницьку діяльність продовольчого ринку « Деміївськиій » та забезпечення діяльності службових осіб ринку. Того ж дня близько 18:00 ОСОБА_2 прибув до приміщення Голосіївського управління поліції, де передав отримані від ОСОБА_3 грошові кошти ОСОБА_1 , які в подальшому розділили між собою.
Таким чином, у ході проведення службового розслідування встановлено, що подія, пов`язана з отриманням неправомірної вимоги стала можливою внаслідок низьких морально-психологічних якостей ОСОБА_1 , нехтування ним інтересами служби та підтримування неслужбових відносин з громадянином ОСОБА_3 , що призвели до відкриття кримінального провадження, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та подальшого його затримання.
Як зазначено у резолютивній частині висновку, за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у нехтуванні інтересам служби, порушенні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22.02.2006 начальник Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві полковник поліції ОСОБА_1 підлягає притягненню до суворої дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції, однак враховуючи те, що останній був призначений на посаду Головою Національної поліції України, порушити клопотання перед Головою Національної поліції України про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби.
Матеріали службового розслідування направлено до прокуратури міста Києва для приєднання до кримінального провадження №420151103300000101 та надання правової оцінки діям працівників поліції.
Копію висновку службового розслідування приєднано до особової справи ОСОБА_1 , а також направлено до ДКЗ НП України про що свідчить копія супровідного листа від 22.01.2016 №349/125/01/26-2016.
При цьому, факт написання та подання ОСОБА_1 рапорту про його звільнення за власним бажанням на підставі п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», позивачем не заперечується та не спростовується, а також підтверджується самим позивачем. 
Наказом ГУ НП у м. Києві від 28.01.2016 №58 о/с, ОСОБА_1  звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», на підставі поданого ним рапорту від 27.01.2016.
При цьому, з позовом про скасування вказаного наказу ОСОБА_1 звернувся лише 02.11.2017 року, майже через два роки після звільнення із займаної посади. 
Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017) для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України (у редакції до 15.12.2017) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України (у редакції після 15.12.2017) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України (у редакції після 15.12.2017) для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як вірно зауважено судом першої інстанції, як приписами ч. 3 ст. 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017) так і ст. 122 КАС України (у редакції після 15.12.2017) встановлено, що початок перебігу такого строку обраховується з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 123 КАС України (у редакції після 15.12.2017) у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України (у редакції після 15.12.2017) якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з ч. 4 ст. 123 КАС України (у редакції після 15.12.2017) якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як у редакції Кодексу адміністративного судочинства України до 15.12.2017, так і після 15.12.2017 у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відтак, доводи апелянта, що оскільки позов подано 02.11.2017 року до спірних правовідносин слід застосовувати строки звернення до суду визначені Кодексом законів про працю України, є цілком безпідставними. 
Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права залишаючи позов без розгляду на підставі положень КАС України у редакції що діє з 15.12.2017 року. 
Відповідно до пункту 10 частини 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України у редакції що діє з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
Відтак, застосування норм КАС України у редакції чинній на час розгляду справи у повній мірі відповідає нормам процесуального законодавства. 
Приписи п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України визначають, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. 
Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини, з приводу яких позивач звернувся до суду, виникли у січні 2016 року, у зв`язку із звільненням позивача з посади начальника Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві на підставі наказу №58о/с від 28.01.2016.
Зважаючи на те, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо з моменту звільнення його з посади начальника Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві а саме 28.01.2016, натомість до суду з вказаним позовом позивач звернувся лише 02.11.2017, тобто із значним пропуском місячного строку (більше півтора року) звернення до суду, передбаченого ч. 3 ст. 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017) та ч. 5 ст. 122 КАС України (у редакції після 15.12.2017).
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 по справі №240/12017/19, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є надання заяви про поновлення строку звернення до суду та наявність лише поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій або допущення бездіяльності і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії чи допущено бездіяльність.
Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Як вірно зауважено судом першої інстанції, принципом адміністративного судочинства є верховенство права, тоді як пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо захисту його прав та обов`язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за адміністративним позовом, однак це право не є абсолютним та може бути реалізовано лише у тому випадку, коли особою, яка звертається до суду, дотримано певні норма національного законодавства в частині вимог, передбачених для подання позовної заяви, у тому числі щодо дотримання учасником строку, визначеного національним законодавством для звернення до суду, що свідчить про забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, як складової верховенства права.
Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.
Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Відтак, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Так, як вже було зазначено вище, наказом ГУ НП у м. Києві від 28.01.2016      №58 о/с, позивача звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», на підставі поданого ним рапорту від 27.01.2016.
Факт подання позивачем рапорту про звільнення його за власним бажанням позивачем не заперечується. При цьому, як зазначив позивач у позовній заяві, дії керівників управління поліції у вигляді ініціювання перед головою Національної поліції його звільнення, змусили позивача написати рапорт про звільнення, оскільки відповідне клопотання могло бути задоволене і позивача звільнили б з органів поліції за порушення дисципліни.
Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано апелянтом, залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції встановив, що окрім самого факту подання позивачем рапорту про звільнення, про його обізнаність щодо винесення спірного наказу також свідчать 
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи позивача щодо отримання спірного наказу саме 30.10.2017 не підтверджуються жодними доказами. 
Матеріали справи не містять такої розписки позивача про ознайомлення його з наказом про звільнення саме 30.10.2017, а засоби вжиті судом першої інстанції з метою отримання такої розписки від Адвокатського об`єднання «Центр адвокатських послуг», адвоката Танчук Марини Анатоліївни не дали жодного результату. 
Також, судом першої інстанції в рамках розгляду даного спору витребовувались від позивача: 1) пояснення щодо підстав неприбуття на службу, не відвідування свого робочого місця на посаді начальника Голосіївського ВП ГУ НП у м. Києві у період з 28.01.2016 по 30.10.2017, зважаючи на те, що, як зазначає представник позивача, про існування оскаржуваного наказу та ознайомлення з таким наказом відбулося позивачем саме 30.10.2017; 2) пояснення щодо тривалого не з`ясування позивачем обставин щодо результатів розгляду поданого ним рапорту про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з посади начальника Голосіївського ВП ГУ НП у м. Києві, враховуючи, однак, наявність відомості від 13.05.2016 щодо отримання коштів при звільнення та листа ГУ НП від 28.01.2016 №419/125/47-2016; 3) відомості щодо дати отримання позивача листа ГУ НП у м. Києві від 28.01.2016 № 419/125/47-2016.
Ґрунтовних пояснень на поставлені судом питання позивачем не надано суду першої інстанції. Таких пояснень не містить і апеляційна скарга. 
Як вірно зауважено судом першої інстанції, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись» про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Велика Палата Верховного Суду      у постанові від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19 вказала на те, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
При цьому, як зазначив Верховний Суд у пунктах 19 та 20 постанови від 08.07.2021 у справі № 520/6401/2020 (провадження № К/9901/4039/21) КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу. Спеціальним строком для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Цією нормою встановлені скорочені строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які, у свою чергу, не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. Водночас не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду. При цьому порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції, з метою встановлення коли позивач дізнався або міг дізнатися про прийняття оскаржуваного наказу та звільнення його зі служби в поліції, ухвало суду від 16.06.2022 у Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві витребувано належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 , зокрема, документи щодо звільнення зі служби позивача, накази, послужний список, протокол призначення ОСОБА_1 пенсії, з яких можливо б було встановити дату, з якої останньому призначено таку пенсію.
З наданих на вимогу суду матеріалів вбачається, що листом від 19.05.2016 № 430/125/30/01-246 Головним управлінням Національної поліції у м. Києві на адресу Головного управління ПФУ в м. Києві надіслано пенсійні матеріали для призначення пенсії, зокрема, ОСОБА_1 .
Крім того, протоколом за пенсійною справою № 2613031596 (НПУ) від 01.06.2016 (том 3 а.с. 151) ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років на підставі документів, поданих до ГУ ПФУ в м. Києві 19.05.2016 за вх. № 333 (том 3 а.с. 152-161), у тому числі заяву про призначення пенсії від 18.05.2016 (том 3 а.с. 152), яка      підписана позивачем особисто.
Тобто, ОСОБА_1 підписуючи 18.05.2016 заяву про призначення йому пенсії за вислугу років був обізнаний про його звільнення з посади начальника Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.
Більш того, як у поданні про призначення пенсії від 18.05.2016 та і у протоколі про призначення пенсії  зазначено дату і причину звільнення, а саме 28.01.2016 п. 7 ст. 77 (в запас) (том 3 а.с. 151, 153).
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовується апелянтом, позивач особисто ознайомлювався з матеріалами пенсійної справи 18.05.2016 року. 
Зважаючи на те, що наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 28.01.2016 № 58 о/с позивача звільнено з посади начальника Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, про що позивачу було достеменно відомо, зважаючи на неприбуття позивача на службу та не відвідування свого робочого місця з 28.01.2016, про що також свідчать матеріали пенсійної справи позивача, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що звертаючись до суду з даним позовом 02.11.2017 позивачем пропущений місячний строк звернення до суду, передбачений ч. 3 ст. 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017) та ч. 5 ст. 122 КАС України (у редакції від 15.12.2017).
Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду, а наявні матеріали, подані позивачем не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду, відтак, даний позов підлягає залишенню без розгляду. 
Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують позицію суду першої інстанції та апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з достатнім обґрунтуванням нормами процесуального права, правильно встановивши обставини справи, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
У відповідності до ст. 271 КАС України у справах, визначених статтями 273-277, 280-289 цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення.
Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.
У відповідності до ч. 3 ст. 333 КАС України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Керуючись ст.ст. 229, 271, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 330, 331, 333 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення. 
Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                                   	              О. О. Беспалов	
Суддя 	                   В. Ю. Ключкович	
Суддя	          А. Б. Парінов	

(Повний текст постанови складено 02.02.2023)