Номер провадження: 22-ц/813/2710/23 
Справа № 752/15455/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Дришлюка А.І., Комлевої О.С., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року,  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ), на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 36216,70 гривень та судові витрати у розмірі 363 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.
Ухвалою цього ж суду 18 листопада 2021 року заяву  ОСОБА_1  про перегляд заочного рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року по цивільній справі 752/15455/20 за позовом  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про стягнення коштів - залишено заяву без задоволення. Роз`яснено заявнику, що у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та стягнути з позивача на його користь судові витрати за сплату судового збору. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції, вищезазначеним вимогам закону відповідає, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно Договору позики від 30.03.2020 р. та розписки власноручно написаної відповідачем він отримав у позивача грошові кошті у розмірі 10 000 гривень та зобов`язався повернути вказані кошти в строк до 29.04.2020 р.
Даний факт підтверджується копією розписки.
Відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошей за договором позики (розписки) в установлений термін, у зв`язку з чим  позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалюючи оскаржуване заочне рішення суду, районний суд виходив з того, що в порушення приписів закону та договору позики, відповідачем не було повернуто у встановлений строк позивачу позику, а саме: грошові кошти, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, а тому позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно до ч. 1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Судовим розглядом справи встановлено, що на момент звернення позивача до суду, Відповідач не повернув позику згідно договору, тобто не виконав зобов`язання, передбачене умовами Договору, а доказів повернення суми позики відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного про те, що позов є обгрунтований, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 30.03.2020 року. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що позивачем не доведено факту отримання ним, тобто відповідачем грошових коштів у розмірі 10 000 грн. Зокрема як зазначає відповідач ОСОБА_1 , між ним та позивачем ОСОБА_2 , які є особисто не знайомими, засобом інтернет - зв`язку було встановлено певну домовленість про ініціювання спільної подальшої співпраці, задля початку встановлення якої кожною зі сторін передбачалося внесення певних грошових коштів. Саме на виконання вищезазначених умов Позивач мав надіслати йому - Відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000 гривень 00 копійок, а Відповідач, у якості певної гарантії мав в той самий час надіслати Позивачу документ-підтвердження про отримання коштів.
Відповідач ОСОБА_1 зазначає, що як і було обумовлено із позивачем, він надіслав засобом поштового зв`язку ТОВ «НОВА ПОШТА» йому розписку, що підтверджується Експрес-накладною № 59000498805133 (а.с. 63) та розраховуючи на добропорядність Позивача очікував на отримання від останнього переказа грошових коштів у розмірі 10 000 гривень 00 копійок. Однак, натомість отримав також засобом поштового зв`язку ТОВ «НОВА ПОШТА» зовсім іншу суму у розмірі 2750 гривень 00 копійок, що підтверджується Документом на переказ готівки в гривні № 2069038012 (а.с. 64). Засобом телефонного та поштового зв`язку сторони не змогли дійти взаєморозуміння, та для Апелянта є незрозумілою така неналежна та недобропорядна поведінка Позивача та таке одностороннє відступлення від попередніх домовленостей сторін, оскільки фактично Позивач передав Апелянту суму у розмірі 2750 гривень 00 копійок. 
Разом з тим, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне. 
Так, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,1047 ЦК Українисуд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступу від цих правових висновків Верховний Суд не встановив.
Як вбачається з матеріалів справи та зокрема з апеляційної скарги ОСОБА_1 останнім не заперечується факт укладення договору позики від 30.03.2020 року та факт отримання грошових коштів. Однак, як встановлено судом, апелянтом заперечується сума отриманих від позивача грошових коштів.
Так, на підтвердження отримання від позивача ОСОБА_2 лише 2750 грн., замість 10000 грн., апелянт надав до суду копію квитанції «Документ на переказ готівки в гривні №2069038012», з якої вбачається, що 29.03.2020 року ОСОБА_2 здійснив переказ коштів на імя « ОСОБА_1 » у сумі 2750 грн. 
Разом з тим, апеляційний суд критично оцінює вищенадану відповідачем ОСОБА_1 копію квитанції, а саме «Документ на переказ готівки в гривні №2069038012» від 29.03.2020 року, оскільки зазначена копія квитанції не може підтверджувати факт того, що вказаний грошовий переказ у розмірі 2750 грн. був надісланий ОСОБА_2 ОСОБА_1 в рахунок оспорюваної розписки від 30.03.2020 року (а.с. 64). 
Крім того, з наданої відповідачем копії Експрес-накладної №59000498805133 від 28.03.2020р. з «НОВА ПОШТА» не вбачається, що відповідачем була надіслана саме ця оспорювана розписка від 30.03.2020 року, враховуючи те, що Експрес - накладна №59000498805133 датована 28.03.2020р., а оспорювана розписка складена сторонами 30.03.2020 року. 
Більш того, як вбачається зі змісту оспорюваної розписки від 30.03.2022 року, яку власноручно написано ОСОБА_1 і останнім це визнається і не оспорюється, відповідач чітко зазначив у ній, що: «позичив у останнього в борг грошові кошти в розмірі 10000 (десять тисяч гривен) 00 (нуль) копійок» та «Даною розпискою підтверджую, що в цей день 30.03.2020 року я дійсно отримав фактично від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000 грн., що підтверджуєю своїм особистим підписом» (а.с. 5). 
Жодних зауважень чи застережень про те, що вищевказана сума позики у розмірі 10 000 грн. буде отримана відповідачем саме шляхом грошового переказу через ТОВ «Нова Пошта», відповідачем не зазначено та до суду не надано. У розписці    ОСОБА_1 визнав  борг  в сумі 10000  грн., визнав природу боргу та наявне  зобов`язання  щодо його  повернення. Складаючи вказану розписку і підписуючи її власноручно, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти.
В силу ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
З огляду на вищенаведене, необгрунтованими та безпідставними є і посилання апелянта на те, що позивачем не надано до позовної заяви оригінал розписки, а надана її копія належним чином у відповідності до п.2 ст. 95 ЦПК України не завірена, оскільки як встановлено судом, відповідачем ОСОБА_1 не оспорюється факт укладання та складання ним цієї розписки.
Твердження апелянта про те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем стягнуто з апелянта по 3000 грн. кожного місяця за час користування грошовими коштами та час прострочення сплати грошових коштів, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду є також необгрунтованими, з огляду на наступне. 
Як вбачається зі змісту власноруч написаної відповідачем розписки, останній зобовязався у разі неповернення ним зазначеної грошової суми у розмірі 10000 грн. до 29.04.2020 року виплачувати ОСОБА_2 :
-пеню в розмірі ставки НБУ за кожен день прострочення несплати боргу;
-суму штрафу у розмірі 100 (сто) гривень, 00 копійок за кожень день прострочення;
-відсотки 3000 (три) грн. 
Жодних доказів або розрахунків щодо спростування стягненої з ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 36216,70 грн. апелянтом суду не надано, а лише одні посилання відповідача на те, що розрахунок заборгованості є неспівмірним, є неспроможним, оскільки жодного спростування вищенаведеному відповідачем суду не надано та нічим не підтверджено. 
За таких обставин, суд першої інстанції, дослідивши боргову розписку, виявив її справжню правову природу та зробив правильний висновок про укладення сторонами договору позики. У свою чергу відповідач ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не довів тих обставин, що він не отримував оспорювану суму позики, а тому не спростував висновків суду першої інстанції про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши обставини у справі на підставі зібраних у справі доказів у їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку відповідно до положень статей 81,89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідност. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 18.01.2023 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  А.І. Дришлюк 

О.С. Комлева