Справа № 348/535/21                                Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1599/22                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       07 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                                     секретаря Матяш С.І.
                        з участю представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2022 року в складі судді Зима І.Є. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про стягнення коштів за договором позики,-
встановив:
У березні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області  суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про стягнення коштів за договором позики, просив стягнути з відповідачки 220 480 грн. боргу.
Вимоги обґрунтовував тим, що 12.09.2017 він надав ОСОБА_2 в борг 6600 Євро. Остання зобов`язалась повернути позичені кошти до 12.09.2019, про що власноручно написала розписку. Однак станом на день звернення до суду, відповідач свої зобов`язання не виконала, заборгованість залишається не погашена. Станом на день подачі позову, тобто 08.03.2021 розмір боргу відповідно до офіційного курсу НБУ становить 220 480,92 грн.
Оскільки відповідачка добровільно не виконує свої зобов`язання, позивач звернувся до суду та просив позов задовольнити.
Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 31.03.2021 матеріали позовної заяви скеровані за територіальною підсудністю до Шевченківського районного суду м. Львова.
Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 борг у розмірі 220 480 грн. 92 коп. та 2 204 грн. 80 коп. сплаченого судового збору, а всього 222 685 грн. 72 коп.
Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції надаючи перевагу доводам позивача не врахував відповідних обставин та не надав їм правової оцінки.
Звертає увагу на те, що з аналізу договору позики від 12.09.2017 та розписки від 12.09.2017 вбачається, що їх умови є тотожними.
Зокрема, ідентичною є умова щодо суми позики, терміну користування позикою, грошовий еквівалент та прив`язка до курсу Євро за даними АТ «Укрексімбанк».
Стверджує, що розписка складена на підтвердження факту отримання коштів, а не як самостійна умова правочину, свідком складення якої був ОСОБА_5 .
Матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_2 повернула ОСОБА_3 грошові кошти на суму 6225 Євро.
Розписка від 12.09.2017 не є самостійним правочином.
Покликаючись на позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 26.09.2019, справа № 204/6184/15 зазначає, що за умов якщо б між сторонами не було окремого правочину договору позики, то розписка про отримання суми позики була б самостійним правочином.
Також зазначає, що в рахунок погашення заборгованості позивач звернув стягнення на предмет іпотеки.
Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
08.11.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу у якому покликаючись на обставини, які виникли у спірних правовідносинах та судову практику, просить у задоволенні скарги відмовити.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на скаргу.
Відповідачка ОСОБА_2 будучи повідомленою про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на її офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 , в судове засідання не прибула, не повідомила суд про причину неявки. 
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за зобов`язаннями, що виникли на підставі боргової розписки від 12.09.2017, жодного платежу не було проведено.
Посилання відповідачки на введення позивачем суд в оману суд не взяв до уваги, оскільки у даному випадку предметом спору є неповернення коштів, отриманих зідно боргової розписки, яка не була нічим забезпечена, при цьому, договір позики був забезпечений іпотекою і ОСОБА_3 , як іпотекодержатель, задовольнив свої вимоги. 
Таким чином, взявши до уваги те, що відповідачка повністю не виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики за борговою розпискою від 12.09.2017, суд дійшов висновку про підставність позовних вимог про стягнення з відповідачки неповернутої суми боргу у сумі 6 600 Євро, що в гривневому еквіваленті з врахуванням курсу НБ України та момент звернення позивача з позовом до суду становить 220 480,92 грн.
Також суд вирішив питання судових витрат.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 12.09.2017 відповідачка ОСОБА_2 позичила у позивача ОСОБА_3 6600 євро, про що надала боргову розписку, згідно якої кінцевий строк повернення боргу зазначений до 12.09.2019 (а.с. 4).
Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_3 зазначає, що відповідачка позичені кошти не повернула, тому просить стягнути з останньої заборгованість згідно курсу НБУ станом на подання позову у розмірі 220480,92 грн.
Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача покликається на укладені між сторонами договір позики, який нотаріально посвідчений та розпику, умови яких є тотожними, зокрема щодо суми позики, терміну користування позикою, грошового еквіваленту та прив`язка до курсу Євро, розписка у цей день була складена у підтвердження факту отримання коштів, а не як самостійна умова правочину. Також покликаючись на судову практику заперечує про стягнення коштів у гривневому еквіваленті.
Так, з матеріалів справи вбачається, що 12.09.2017 дійсно між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позикодавець надав, а позичальник отримав у строкове користування грошові кошти в сумі 207 504 грн., що на момент отримання позики за курсом НБУ становило 6600 Євро. Договір позики нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафран Р.І. за № 4303 (а.с. 35-36). 
Згідно із п. 2.1. умов договору, термін до якого надається позика до 12.09.2019.
Також у п. 3.1. зазначено, що позикодавець передав всю суму позики позичальнику під час підписання даного договору, а договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і припиняється після повного виконання сторонами своїх зобов`язань за ним (п. 5.2. договору).
На забезпечення виконання грошового зобов`язання між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 12.09.2017 укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано квартиру у АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Шафран Р.І. за № 4304 (а.с. 37-42).
Як слідує із доводів сторони відповідача, ОСОБА_2 не заперечує укладення договору позики, а також написання власноручно боргової розписки.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги те, що у борговій розписці, слідуючи доводам відповідачки, не зазначено, що така складена на підтвердження факту укладення договору позики чи передачі коштів за таким.
Крім цього, предмет боргової розписки та договору позики є різним, а саме за розпискою ОСОБА_2 отримала кошти у розмірі 6600 євро, тоді як згідно договору кошти у розмірі 207504,00 грн.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновоком суду першої інстанції про те, що розписка від 12.09.2017 та нотаріально посвідчений договір позики від 12.09.2017 є двома окремими правочинами.
Таким чином, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі боргової розписки виникли договірні зобов`язання, а саме був укладений договір позики, за умовами якого остання зобов`язалася повернути отримані кошти у розмірі 6600 євро до 12.09.2019.
Іншими словами, аналізуючи зміст складеної за підписом відповідачки розписки, колегія суддів вважає, що сторонами такої узгоджені та визначені умови отримання позичальником  у борг коштів, із зобов`язанням їх повернення до чітко визначеного терміну.
Розписка від 12.09.2017, як договір позики, сторонами у судовому порядку не оскаржувалася, судове рішення з приводу визнання такого недійсним, відсутнє, не вирішується питання чинності такої і у межах даного провадження.
Колегія суддів виходить з того, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги у відповідній частині, а саме стосовно того, що спірна розписка не є самостійним правочином.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження№ 14-465цс18).
Колегія суддів виходить з того, що Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших. 
Отже, така судова практика є сталою і незмінною.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127 гс 11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».
Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21.
Враховуючи наведене, відсутність письмової претензії позивача перед зверненням до суду з позовними вимогами, з  метою досудового врегулювання спору, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного суб`єктивного права.
Як встановлено судом та вбачається із розписок наявних у матеріалах справи, протягом 2017-2020 роках відповідачка передала позивачу грошові кошти на загальну суму 6 225 Євро, однак такі кошти передавались, у погашення боргу за нотаріально посвідченими договорами позики та іпотеки від 12.09.2017, про що зазначено у самих розписках (а.с. 47-61).
Разом з цим, будь які докази про повернення зазначених у борговій розписці коштів, у матеріалах справи відсутні.
Згідно із ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
За змістом ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Таким чином наявність у позивача боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальниці, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачкою, якою на виконання приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачка у встановлений договором строк зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула, чим порушує майнові права позивача, як кредитора, сума позики підлягає безумовному стягненню із відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .
В свою чергу, колегія суддів погоджуються з тим, що усі доводи, які стосуються виконання відповідачкою умов договору позики та прав позивача, як іпотекодержателя, не стосуються предмету даного спору та до уваги не приймаються.
Щодо доводів сторони відповідача про відсутність підстав для стягення заборгованості у гривневому еквіваленті, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. 
Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (стаття 533 ЦК України).
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054-16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала висновок про те, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України.
В свою чергу, позивач просив про стягнення коштів у гривневому еквіваленті, розрахувавши заборгованість згідно курсу НБУ на час подання позову, тому стягнення коштів у гривневому еквіваленті не суперечить вимогам закону, а резолютивна частина оскаржуваного рішення є зрозумілою та чіткою, не містить двозначності у розумінні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2022 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2023 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк