ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року	Львів	Справа № 260/2099/22 пров. № А/857/1071/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                                 Шинкар Т.І.,
суддів                                                                                   Іщук Л.П.,
                                                                                             Обрізка І.М.,
розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Калинич Я.М.) про залишення позовної заяви без розгляду, прийняту в м.Ужгород 21 грудня 2022 року у справі №260/2099/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
В С Т А Н О В И В :

15.06.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Закарпатській області, просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 27.05.2020 №125-о «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Закарпатській області або допустити до роботи на іншій рівнозначній посаді (в разі скорочення такої посади).
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року позов залишено без розгляду.
Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. Суд першої інстанції вказав, що у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Суд першої інстанції зазначив, що з дня видання наказу по особовому складу №125-0 від 27.05.2020 року, ОСОБА_1 припинилися виплати заробітної плати, що є періодичними платежами, про зупинення яких позивач повинен був знати, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду самостійно або через свого представника. Суд першої інстанції вказав, що про звільнення позивача із займаної посади наказом від 27.05.2020 №125-о, зазначено і в іншій ухвалі про залишення клопотання без розгляду Личаківського районного суду м. Львова по справі №463/4495/20 (Провадження №1-кс/463/2750/20) від 28.05.2020 року (копія рішення з Єдиного реєстру судових рішень міститься в матеріалах справи). Суд першої інстанції вказав, що листом від 12.05.2022 №1083/Л/07-16-11-01-17/ЛК Головним управлінням повідомлялось позивача, що його звернення від 01.06.2020 року (вх. ГУ ДПС від 02.06.2020 №26700/Л/11) розглянуто та надано відповідь листом від 05.06.2020 №5357/Л/07-16-11-01-31, у якому, зокрема, зазначено, що заяву такого про звільнення з посади за угодою сторін від 27.05.2020 року погоджено та наказом від 27.05.2020 №125-0 щодо такого припинено державну службу та звільнено з посади. Також суд першої інстанції вказав, що ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою, жодним чином не унеможливлюють звернення через представника в суд за захистом своїх прав у встановлений законом строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач особисто не подавав ніякої заяви до Головного управління ДПС у Закарпатській області, оскільки знаходився у державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», куди був поміщений після затримання працівниками правоохоронних органів у рамках кримінального провадження №42020070000000228, що підтверджується ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 травня 2020 року в кримінальній справі №463/4495/20. Скаржник вказує, що у даному випадку не було ніякої домовленості між сторонами щодо звільнення позивача з державної служби. Скаржник зазначає, що волевиявлення працівника на звільнення проявляється не лише у написанні ним заяви про звільнення, а й у поданні ним такої заяви роботодавцю. Скаржник вказує, що виходячи зі змісту частини 3 статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Скаржник також зазначає, що Кодекс адміністративного судочинства України і Кодекс законів про працю України передбачають, що для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Скаржник вказує, що копію оскаржуваного наказу позивач отримав лише 28 травня 2022 року, трудову книжку позивачу досі не видали, а тому вважає, що не пропущено строк звернення до адміністративного суду. Скаржник також вказує, що обчислення строку звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення є логічним, адже не отримавши копію відповідного наказу (розпорядження) і не ознайомившись із ним особа не може знати, чи є її звільнення законним чи ні, а відповідно чи порушені її права, чи ні. Скаржник вважає, що відмова в доступі до правосуддя з тих підстав, що працівник мав можливість отримати копію наказу (розпорядження) про звільнення, при тому, що згідно чинного законодавства такий наказ (розпорядження) йому зобов`язаний був видати роботодавець у день його звільнення, є очевидно свавільною з огляду на те, що чинне законодавство не покладає на працівника такого обов`язку (звернутися до роботодавця для отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення), а відповідно - працівник не може нести відповідальність за не вчинення дій, які він не зобов`язаний був вчиняти згідно чинного законодавства.
Головне управління ДПС у Закарпатській області подало відзив на апеляційну скаргу, вказавши, що вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права. Вказано, що факт пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом був встановлений судом першої інстанції, тоді як аргументи апеляційної скарги вказаного не спростовують.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.
З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 27.05.2020 Головним управлінням ДПС у Закарпатській області прийнято наказ №125-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » відповідно до якого відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу», пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 27 травня 2020 року з посади завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Головного управління ДПС у Закарпатській області, за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 від 27.05.2020.
Вважаючи вказаний наказ протиправним, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 168 КАС України позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 640/17351/19 зазначав про те, що визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 вказаної статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Таким чином, за змістом наведеної процесуальної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що такі законодавчо встановлені скорочені строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують мету - якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. Водночас, не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення високої вірогідності того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
В свою чергу, порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретного органу, особи (або осіб) щодо неї.
Відповідно до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частин 3 та 4 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
При цьому, законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, яка звертається до суду, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
В позовній заяві зазначено, що копію оскаржуваного наказу позивач отримав лише 28.05.2022, а тому вважає строк звернення до суду не пропущеним. При цьому, вказує, що КАС України і КЗпП України передбачають, що для звернення до суду у справах про звільнення встановлено місячний строк, який обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У заяві про усунення недоліків позовної заяви від 16.12.2022, яка подана на виконання вимог ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.12.2022 про залишення позовної заяви без руху, позивач зазначає аналогічні підстави пропуску місячного строку звернення до суду.
Разом з тим, як це вірно встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи оскаржуваний наказ винесено на підставі заяви позивача від 27.05.2020, яка власноручно написана та підписана ОСОБА_1 та зареєстрована цього ж числа ГУ ДПС у Закарпатській області.
Аргументи скаржника щодо неможливості фактично подати таку заяву через перебування у державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», куди був поміщений після затримання працівниками правоохоронних органів у рамках кримінального провадження №42020070000000228, на переконання суду апеляційної інстанції не спростовують факт розуміння позивачем її змісту та наслідки розгляду такої.
На переконання суду апеляційної інстанції, написавши таку заяву про звільнення та вказавши конкретну дату звільнення, скаржник міг з високою ймовірністю припускати настання правових наслідків подання такої.
Окрім того, з дня видання наказу по особовому складу №125-0 від 27.05.2020, ОСОБА_1 припинались нарахування та виплата заробітної плати, яка є періодичним платежем, що об`єктивно не могло залишатись поза увагою позивача протягом двох років. 
До того ж, в ухвалі Личаківського районного суду від 28.05.2020 у справі №463/4495/20 у рамках кримінального провадження №42020070000000228 при розгляді клопотання про відсторонення підозрюваного ОСОБА_1 від посади завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції ГУ ДПС у Закарпатській області зазначено, що       ОСОБА_1 звільнений з вказаної посади наказом №125-0 від 27.05.2020. Розгляд вказаного клопотання відбувався за участі підозрюваного ОСОБА_1 та його захисників (а.с.46).
Також суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до листа ГУ ДПС у Закарпатській області від 12.05.2022, направленого на звернення ОСОБА_1 від 26.04.2022 (вх. від 02.05.2022 №0132/7/11/ЛК), повідомлення про погодження заяви позивача про звільнення з посади за угодою сторін від 27.05.2020, припинення державної служби та звільнення з посади відповідно до Наказу від 27.05.2020 №125-о надано листом від 05.06.2020 №5357/Л/07-16-11-01-31.
В ухвалі Личаківського районного суду від 28.05.2020 про застосування запобіжного заходу у справі №463/4495/20 вказано, що заперечуючи щодо поданого клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний та його захисники в судовому засіданні вказали, що стороною обвинувачення належним чином не обґрунтовано наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не враховано, що підозрюваний з займаної посади звільнений наказом №125-о від 27.05.2020.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 грудня 2022 року у справі № 560/5186/22, від 17 грудня 2021 року у справі № 640/16928/21, від 21 жовтня 2021 року у справі № 826/11070/17 вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться у залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права. Касаційний суд зауважує, що частиною 2 статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що для встановлення початку перебігу строку звернення до адміністративного суду має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини їхнього порушення, а тому позивач мав високу вірогідність і повинен був дізнатися про винесення оскаржуваного наказу та, як наслідок, порушення своїх прав, свобод чи інтересів при звільненні у травні 2020 року, тоді як з позовом у суд звернувся понад два роки з часу звільнення.
Суд апеляційної інстанції вважає, що строк подання позовної заяви пропущений через відсутність максимальних зусиль позивача та належної старанності щодо реальної обізнаності з фактами порушення своїх прав, свобод та інтересів, внаслідок його звільнення.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99).
Разом з тим, Європейський суд з прав людини, наголошує, що застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі «Йодко против Литви» (Jodko v. Lithuania).
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зазначене дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідачів. Тривала пасивна поведінка особи не вказує на дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у нього можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Підсумовуючи вказане, зважаючи на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, а наведені ним причини пропуску цього строку не дають підстав для визнання їх поважними, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що строк звернення до суду пропущений через відсутність зусиль позивача і належної старанності, особливо з огляду на його реальну обізнаність з фактом видачі оскаржуваного наказу про звільнення, а тому наявні правові підстави для залишення позову без розгляду.
За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та додержано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 123, 241, 243, 308, 312, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №260/2099/22 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко