ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" січня 2023 р.           Справа№ 910/3191/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Шаптали  Є.Ю. 
          Станіка С.Р. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи 

матеріали апеляційної скарги           Державної казначейської служби 
на рішення           Господарського суду міста Києва від 06.07.2022, повний текст якого складений 18.07.2022
у справі           №910/3191/21 (суддя Барантов Д.О.)
за позовом           Фізичної особи-підприємця Томин Оксани Михайлівни 
до                      1. Пенсійного фонду України
2. Державної казначейської служби України 
про                     відшкодування моральної та матеріальної  шкоди 

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 8  000,00 грн. та моральної шкоди в сумі 10  000,00 грн., які були позивачу заподіяні незаконною бездіяльністю Пенсійного фонду України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з не внесенням відповідачем 1 відомостей про застраховану особу позивача до інформаційних систем Пенсійного фонду України, позивачу відмовлено в наданні одноразової матеріальної допомоги, передбаченої для виплати фізичним особам, що здійснюють підприємницьку діяльність, у зв`язку з карантинними обмеженнями, внаслідок чого позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог відповідач 1 вказує, що:
- на момент формування даних, в Реєстрі застрахованих осіб були наявні дані про Томин Оксану Михайлівну , як про фізичну особу-підприємця, яка на дату набрання чинності  Законом України «Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», сплатила у 2020 році єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за себе менше ніж за три місяці;
- інформація щодо реєстраційних даних страхувальників та стану сплати ними єдиного соціального внеску до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру в порядку міжвідомчого обміну інформацією надходить від Державної податкової служби України в автоматичному режимі щонеділі формує та передає файл, який містить інформацію щодо відомостей про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розрізі страхувальників. 02.05.2018 актуальна картка платника єдиного соціального внеску Томин О.М. надійшла до Пенсійного фонду України, з технічних причин не була завантажена до всіх підсистем, тому інформація про нарахування та сплату єдиного соціального внеску від ДПС не була завантажена до особового рахунка платника. Отже, Пенсійним фондом України здійснено всі необхідні дії, передбачені Законом № 1071 та Порядком щодо Позивача, а саме: на підставі відомостей, що обробляють реєстри застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового держави соціального страхування, сформовано та передано Мінцифри інформацію і застрахованих осіб, що містить актуальні дані; проведено перевірку інформації наявність підстав для отримання одноразової матеріальної допомоги.
- позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можна було б дійти висновку про наявність моральної шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та його вини в заподіянні такої шкоди.
Відповідач 2 проти задоволення позову заперечив пославшись на те, що він не порушив жодних прав та інтересів позивача, не вступав з позивачем у правовідносини та не завдав останньому шкоди, зауваживши на тому, що сам позивач не вказує на відповідача 1, як на порушника прав позивача, а відтак, відповідач 2 не повинен нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконної дії інших державних органів.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 провадження у справі №910/3191/21 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України згідно з якою господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2021 скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.08.2021 у справі №910/3191/21, матеріали справи №910/3191/21 повернуто до господарського суду першої інстанції для подальшого розгляду.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2022 у справі №910/3191/21 позов задоволений частково, до стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача присуджено матеріальну допомогу в сумі 8  000,00 грн.,  в іншій частині позову відмовлено.
При розгляду спору сторін по суті суд першої інстанції дійшов висновку про те, що  позивач мав право на отримання передбаченої Законом України «Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» матеріальної допомоги, проте з незалежних ані від позивача, ані від відповідача 1 причин та не дивлячись на те, що позивач вчинив всі необхідні дії задля отримання такої одноразової матеріальної допомоги,  дану матеріальну допомогу в сумі 8  000,00 грн. отримано так і не було, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення 8  000,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 10  000,00 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння їй втрат немайнового характеру, а також доказів наявності причинного зв`язку між понесеною нею шкодою і протиправними діяннями відповідачів та їх вини в її заподіянні.
Частково задовольняючи позовні вимоги за рахунок стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України суд першої інстанції послався на те, що системний аналіз норм законодавства дає підстави для висновку про те, що не має законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань матеріальної чи моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі, а механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, згідно з яким рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Державна казначейська служба України звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі №910/3191/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що при ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права.
У обґрунтування  вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції,  а саме на те, що  апелянтом не порушено жодних прав та інтересів позивача, апелянт  не вступав з позивачем у правовідносини та не завдав останньому шкоди, а відтак, апелянт не повинен нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконної дії інших державних органів, додатково зауваживши на тому, що законні підстави для стягнення з апелянта саме  матеріальної допомоги, передбаченої Законом України «Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відсутні.
Крім того, скаржником заявлені клопотання  про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вказаного рішення та про звільнення від сплати судового збору або відстрочки його сплати до ухвалення судового рішення у справі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2022, справу №910/3191/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Куксов В.В., Шаптала Є.Ю..
З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/3191/21 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/3191/21.
Матеріали вказаної справи надійшли до суду 31.08.2022. 
Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).
Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2    481*100=248    100 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 248  100,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.09.2021 задоволено клопотання Державної казначейської служби України про поновлення строку апеляційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 по справі №910/3191/21, апелянту поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 у справі №910/3191/21, залишено без розгляду клопотання Державної казначейської служби України про звільнення від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 по справі №910/3191/21 або відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 у справі №910/3191/21, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 по справі №910/3191/21 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду №09.1-08/3395/22 від 24.10.2022 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/3191/21. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2022, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р..
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від  25.10.2022 апеляційну скаргу  Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 по справі №910/3191/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.
Станом на 23.01.2023 відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.
Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 та від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення суду першої інстанції - підлягає зміні, з наступних підстав.

У грудні 2020 позивач,  будучи зареєстрованим на веб порталі «Дія», намагався замовити послугу «Одноразова матеріальна допомога ФОП та найманим працівникам у зв`язку з карантинними обмеженнями», проте у відповідь на веб-порталі з`являлось повідомлення «Основний КВЕД вашої організації станом на 31.10.2020 не відноситься до тих, стосовно яких вживають карантинні обмеження. Тому одноразова матеріальна допомога не може бути надана». Вказане підтверджується наданою позивачем роздруківкою. 
З огляду на вказані обставини позивач звернувся до служби підтримки веб-порталу «Дія», працівники якої провели перевірку даних для отримання допомоги та у відповіді повідомили, що проведеною перевіркою у реєстрі Пенсійного фонду України з III кварталу по 10 грудня виявлено, що за даними Пенсійного фонду позивач не відповідає умовам надання допомоги.
22.12.2020 за роз`ясненням причин відмови позивач звернувся на урядову гарячу лінію у відповідь на яке Міністерство цифрової трансформації України листом вих.№ 1/11-2-Т-2188-20-2137-2020 від 29.12.2020 позивачу  повідомлено ймовірну причину проблеми, зокрема, що подання заяви на отримання одноразової матеріальної допомоги на порталі «Дія» відбувається на підставі наданих відомостей Пенсійного фонду України із державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про страхувальників та застрахованих осіб, та відповідно, рекомендовано звернутися до останнього за роз`ясненням щодо причин відхилення заяви позивача.
Листом вих.№ 0900-0604-8/2091 від  20.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомило позивачу про те, що:
- 12.02.2014 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені дані щодо державної реєстрації припинення підприємницької діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) за власним рішенням, яка перебувала на обліку як платник єдиного соціального внеску в Калуській ОДПІ ГУ ДФС (Галицьке відділення);
-  02.05.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію Фізичної особи підприємця Томин Оксани Михайлівни (код РНОКПП НОМЕР_1 ), яку взято на облік як платника єдиного соціального внеску в Головному управлінні ДПС в Івано-Франківській області Івано-Франківської ДПІ (м. Івано-Франківськ);
-  під час внесення запису про державну реєстрацію Фізичної особи підприємця Томин Оксани Михайлівни (код РНОКПП НОМЕР_1 ) актуальна анкета платника єдиного соціального внеску від державного реєстратора на прізвище Томин О.М. до інформаційних підсистем Пенсійного фонду України не була  вивантажена та, як  результат, в органах пенсійного фонду наявна тільки одна картка платника на прізвище ОСОБА_2 (попереднє прізвище платника Томин О.М. ) із зазначенням дати зняття з обліку ПФУ 12.02.2014;
- з вказаного питання Головне управління Пенсійного фонду України в області 06.01.2021 через систему технічної підтримки звернулось до Пенсійного фонду України однак відповідь станом на 20.01.2021 не надходила.
Також позивач звернувся до Головного управління ДПС у Івано-Франківської області із звернення у відповідь на яку управління повідомили позивача, що згідно його реєстраційних та облікових даних  Фізична особа підприємець Томин Оксана Михайлівна (код РНОКПП НОМЕР_1 ) перебуває на обліку Івано-Франківської ДПІ (код 915) з 02.05.2018, основний КВЕД_47.19, однак надавити інформацію щодо причин відмови у виплаті позивачу спірної допомоги не належить до компетенції Головного управління ДПС у Івано-Франківської області.
Вказані обставини сторонами не заперечуються.
Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 8  000,00 грн. та моральної шкоди в сумі 10  000,00 грн., які були позивачу заподіяні незаконною бездіяльністю Пенсійного фонду України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у зв`язку з не внесенням відповідачем 1 відомостей про застраховану особу позивача до інформаційних систем Пенсійного фонду України, позивачу відмовлено в наданні одноразової матеріальної допомоги, передбаченої для виплати фізичним особам, що здійснюють підприємницьку діяльність, у зв`язку з карантинними обмеженнями, внаслідок чого позивачу завдано матеріальну та моральну шкоду.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.
За змістом  частини 2 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є заподіяння майнової шкоди.
Відповідно до частини 1 статті ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. 
Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Аналогічні норми містяться також в статті 20 ГК України, якою встановлено, що кожний суб`єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, зокрема шляхом відшкодування збитків.
Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
Отже, відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, настає незалежно від вини цих органів. 
За таких обставин, необхідною підставою для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, в той час як відсутність  хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
При цьому,  довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. 
Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 02.03.2018 по справі №916/336/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надання допомоги застрахованим особам на момент виникнення спірних правовідносин регулювалось Законом України «Про соціальну підтримку застрахованих осіб та суб`єктів господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 04.12.2020 № 1071-ІХ (далі Закон № 1071) та Порядком звернення та надання одноразової матеріальної допомоги застрахованим особам, які можуть втратити доходи у разі повної заборони сфери їх діяльності внаслідок посилення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1233 (далі  Порядок №1233).
Відповідно до преамбули Закону № 1071 цей Закон спрямований на підтримку у 2020-2021 роках застрахованих осіб та надання допомоги суб`єктам господарювання на період здійснення обмежувальних протиепідемічних заходів, запроваджених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону № 1071  соціальна підтримка реалізується, зокрема, у формі одноразової матеріальної допомоги застрахованим особам, що являє собою одноразова виплата держави у зв`язку із втратою частини заробітної плати найманими працівниками суб`єктів господарювання, робота яких тимчасово зупинена внаслідок запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, встановлених з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - обмежувальні протиепідемічні заходи, пов`язані із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та у зв`язку із втратою частини доходу фізичними особами - підприємцями, економічна діяльність яких тимчасово зупинена внаслідок запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Частиною 1 ст. 2 Закону № 1071 визначено, що застрахована особа має право на отримання одноразової матеріальної допомоги застрахованим особам у розмірі вісім тисяч гривень. При цьому застрахована особа, що має право на отримання зазначеної допомоги, має бути найманим працівником суб`єкта господарювання, основний вид економічної діяльності якого заявлений першим у відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 31 жовтня 2020 року та відповідає визначеним у Переліку видів економічної діяльності, або фізичною особою - підприємцем, основний вид економічної діяльності якого заявлений першим у відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 31 жовтня 2020 року та відповідає визначеним у Переліку видів економічної діяльності.
Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону № 1071  виплата одноразової матеріальної допомоги застрахованим особам здійснюється на підставі заяв застрахованих осіб, поданих ними в електронній формі з використанням Єдиного державного вебпорталу електронних послуг.
Частина  4 ст. 2 Закону № 1071 встановлює, що перевірка інформації, повідомленої застрахованою особою у заяві про виплату одноразової матеріальної допомоги застрахованим особам, здійснюється програмними засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг на підставі відомостей, що обробляються в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про страхувальників та застрахованих осіб, та передаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, центральному органу виконавчої влади, що формує державну політику у сфері цифровізації.
Частиною 2 ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464) взяття на облік платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 4, 5, 51, 15 та 16 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється податковим органом з внесенням Пенсійним фондом відповідні відомостей до реєстру застрахованих осіб.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 2464 завданнями центральні органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску; здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску; формує та веде реєстр страхувальників Державного реєстру, здійснює заходи щодо забезпечу доступу до даних Державного реєстру відповідно до цього Закону;
Пунктами 4 та 5 ст. 14 Закону № 2464 передбачено, що податкові органи зобов`язані забезпечувати своєчасне внесення відомостей до реєстру страхувальників Державного реєстру; здійснювати контроль за достовірністю відомостей, поданих до реєстру страхувальників Державного реєстру
Отже,  інформація щодо реєстраційних даних страхувальників та стану сплати ними єдиного соціального внеску до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру в порядку міжвідомчого обміну інформацією надходить від Державної податкової служби України (далі - ДПС). ДПС в автоматичному режимі щонеділі формує та передає файл, який містить інформацію щодо відомостей про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розрізі страхувальників.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, у Пенсійного фонду України відсутній обов`язок щодо перевірки інформації, яка надходить від Державної податкової служби України в порядку міжвідомчого обміну інформацією, зокрема щодо реєстраційних даних страхувальників та стану сплати ними єдиного соціального внеску, при цьому у спірному випадку  02.05.2018 актуальна картка платника єдиного соціального внеску Томин О.М. надійшла до Пенсійного фонду України, втім, з технічних причин не була завантажена до всіх підсистем, тому, інформація про нарахування та сплату єдиного соціального внеску від ДПС не була завантажена до особового рахунка платника.
Водночас єдиний та основний КВЕД господарської діяльності позивача є 47.19 «Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах», що підтверджується роздруківкою витягу з реєстру платників єдиного податку, яка міститься в матеріалах справи, дата його видачі 05.05.2018, а згідно переліку основних видів економічної діяльності, стосовно яких здійснюються обмежувальні протиепідемічні заходи, пов`язані із поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, вказаний КВЕД господарської діяльності 47.19  відноситься до тих, стосовно яких вживають карантинні обмеження.
Отже, за обставин, що склались, незважаючи  на те, що станом на грудень 2020 року позивач мав право на отримання одноразової матеріальної допомоги, передбаченої для виплати фізичним особам, що здійснюють підприємницьку діяльність, в зв`язку з карантинними обмеженнями, в сумі 8  000, 00 грн. та здійснив всі необхідні дії для отримання такої допомоги, фактично, з незалежних, ані від позивача, ані від відповідача 1 причин позивачем таку допомогу отримано не було.
Вказане на думку колегії суддів і свідчить про неправомірність  дії (бездіяльності) відповідача 1.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що, як встановлено вище,  за змістом положень ст. 1174 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, настає незалежно від вини цих органів, тобто, у спірному випадку те, що невиплата допомоги сталась не з вини відповідача 1 не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення  збитків завданих діями державного органу.
З приводу вказаного колегія суддів зазначає і про те, що положеннями чинного законодавства не забороно як звернення до суду з вимогами про стягнення неотирманої  грошової допомоги, так і стягнення суми такої допомоги як збитків. При  чому у першому випадку спір має бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства, а у другому - у порядку господарського.
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, 
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено; під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. 
Згідно зі ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором, а при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Як встановлено вище, позивач мав право на отримання від держави матеріальної допомоги у визначеному законодавством розмірі (8  000,00 грн.), а відтак саме вказана сума і становить суму матеріальних збитків позивача.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, передбаченого у ст. 1173 ЦК України та має право на стягнення збитків в сумі 8  000,00 грн. 
Колегія суддів зауважує на тому, що у цій справі заявлені та розглядаються позовні вимоги  саме про стягнення шкоди, яка  завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, а не вимоги про стягнення одноразової матеріальної допомоги передбаченої Законом № 1071, проте вказаного судом першої інстанції враховано не було та зазначено про стягнення на користь позивача саме грошової допомоги.
З приводу формулювання позивачем прохальної частини позовної заяви, а саме стосовно стягнення шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України колегія суддів зазначає про таке.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
При цьому в господарському процесі відповідно до ч. 4 ст. 56 ГПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Отже, у цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади - Пенсійний фонд України.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які  викладені у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц:
- Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган;
- порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду;
- отже, Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Відповідно до вимог господарського процесуального законодавства у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.
При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. 
Вказану позицію висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 по справі №910/23967/16.
Враховуючи те, що предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги саме про стягнення шкоди, яка  завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, а не стягнення одноразової матеріальної допомоги передбаченої Законом № 1071, відповідно до положень чинного законодавства вказана сума стягується не з відповідного органу  державної влади (Пенсійного фонду України), а у порядку, визначеному  Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-V.
Отже, задоволенню підлягають позовні вимоги про стягнення з  Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача саме збитків в сумі 8  000,00 грн., а рішення суду першої інстанції підлягає  зміні в мотивувальній та резолютивній частинах.
Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 10  000,00 грн., колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
За змістом положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню.
Судом враховано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №383/596/15 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин; зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За змістом ч. 4 ст. 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
У позовній заяві позивач  зазначає про те, що:
- моральну шкоду в розмірі 10  000, 00 грн їй спричинила неправомірна бездіяльність Пенсійного фонду, яка полягає, зокрема в тому, що позивач неодноразово звертався за роз`ясненнями до фонду щодо причин невиплати допомоги як ФОПу;
- одноразова допомога в сумі 8  000, 00 грн. могла б йому  суттєво допомогти в період карантину, оскільки, в період з 8 до 24 січня позивач не отримував жодного прибутку та розраховував на допомогу держави;
- після отримання відповіді технічної служби веб-порталу «Дія» про те, що не відповідає вимогам, необхідним для отримання допомоги, була розчарована, пригнічена та роздратована. Такий стан вплинув на її самопочуття та здоров`я.
Разом із тим, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди фізичній особі-підприємцю, завданої органами державної влади, саме позивач має довести на підставі належних і допустимих доказів, які втрати немайнового характеру настали у такої особи як суб`єкта господарювання.
Колегія суддів зазначає про те, що позивачем належними та допустимими, в розумінні ст.ст. 76,77 ГПК України, доказами не доведено того факту, що внаслідок відмови у виплаті матеріального допомоги в сумі 8  000,00 грн., останньому  завдано моральної шкоди розмір якої становить 10  000,00 грн.
При цьому колегія суддів зауважує позивачу на тому, що ним взагалі не надано жодного доказу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, як і не надано будь-яких доказів систематичності з боку відповідача у порушенні прав позивача, а також інших документів у підтвердження завданої моральної шкоди у заявленому розмірі тощо.
Враховуючи те, що як було встановлено вище, позивач  належними та допустимими доказами факту завдання моральної шкоди позивача внаслідок відмови у виплаті матеріального допомоги в сумі 8  000,00 грн., правові підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10  000,00 грн. відсутні. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог залишається без змін.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів  зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).
Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 у справі №910/3191/21 підлягає зміні з викладенням його мотивувальної та резолютивної частин в редакції цієї постанови. 
Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній  скарзі та зміну цією постановою мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, а також залишення рішення суду першої інстанції без змін в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача 8  000,00 грн., апеляційна скарга Державної казначейської служби України  задоволенню не підлягає задоволенню не підлягає, а витрати зі її подачу відповідно до приписів ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 у справі №910/3191/21 залишити без задоволення.
2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 у справі №910/18450/21, виклавши її в редакції цієї постанови. 
3. Викласти п. 2 резолютивної частини Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 у справі №910/18450/21 в такій редакції:
          « 2. Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, місто Київ, вул. Бастіонна, будинок 6; ідентифікаційний код 37567646) за рахунок Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Томин Оксани Михайлівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду в сумі 8  000 (вісім тисяч)  грн. 00 коп.
4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 у справі №910/18450/211 залишити без змін.
5. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
6. Поновити дію рішення  Господарського суду міста Києва від 06.07.2021 у справі №910/3191/21 в частині, яка не була змінена цією постановою.
7. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
8. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи 910/3191/21.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                Є.Ю. Шаптала

                                                                                С.Р. Станік