Справа № 344/8053/22 
Провадження № 22-ц/4808/368/23 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі: 
головуючого  (суддя-доповідач) Максюти І.О., 
суддів:                                            Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,  
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шамотайлом О.В. 20 грудня 2022 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,  
                                                  в с т а н о в и в : 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 29 серпня 2003 року по  23 травня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому у них народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно судового наказу Івано-Франківського міського суду від 28.01.2019 року з ОСОБА_2 стягуються аліменти на її користь на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі, в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. Після ухвалення зазначеного судового рішення з відповідача стягується щомісячно 2600 грн на картковий рахунок, відкритий на її ім`я. Однак, розмір аліментів в сумі по 1300 грн на кожну дитину на даний час є недостатнім для утримання дітей та забезпечення нормального рівня їхнього життя. Діти вже шкільного віку, відвідують гуртки, потребують збалансованого харчування, вітамінів, одягу, тощо. Вона працює, однак її доходів на самостійне утримання дітей недостатньо. Матеріальне становище відповідача цього року покращилося, він працює в Прикарпатському національному університеті імені В.Стефаника, доцент кафедри теоретичної і прикладної економіки та заступник завідувача кафедри з організаційної роботи, збільшилося навантаження, а, відповідно, і заробітна плата, яка становить 15000 грн. Просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з ОСОБА_2 на її користь на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 1/3  частини від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дітьми повноліття (а.с.1-3).
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2022 року позов задоволено. Змінено спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.01.2019 року (справа №344/867/19, провадження №2-н-344/64/19). Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Починаючи з дня набрання рішенням законної сили, припинити стягнення аліментів на підставі судового наказу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.01.2019 року (справа №344/867/19, провадження №2-н-344/64/19). Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн (а.с.30-33).
Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій  посилається на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи,  невідповідність висновків суду обставинам справи в частині розміру щомісячної суми, яка підлягає сплаті.
Незрозумілим для апелянта є те, в якій частці з нього за рішенням суду мають стягувати аліменти – 1/3 з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на двох дітей чи 1/3 частини на кожну дитину? 
Вважає, що рішення суду в частині зміни  способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, як і сам позов, є необґрунтованими та передчасними. Він повністю утримував позивачку та дітей, які проживають у належній йому квартирі, за яку ним сплачувалися всі комунальні платежі, закупляв продукти харчування, надавав кошти на купівлю одягу та взуття, оплачував дитячі гуртки та дозвілля дітей. Окрім того, сплачував на картку позивачки кошти на утримання дітей за судовим наказом і які, на його думку, позивачка витрачала виключно на себе і своє дозвілля.
Він не відмовляється  в добровільному порядку від сплати аліментів, не припиняв утримувати дітей та забезпечувати їх матеріально по теперішній час, систематично та в достатньому розмірі надає кошти на їх утримання, в тому числі оплачував навчання дочки ОСОБА_6 в приватній школі протягом трьох років (в сумі 4500 грн в місяць), а  також дошкільний заклад сина ОСОБА_7 (в межах 500 грн в місяць). Тому вважає твердження позивачки необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами, які б прямо свідчили про невиконання ним обов`язків з утримання неповнолітніх дітей та ненадання їм матеріальної допомоги в достатньому розмірі.
Окрім того, звертає увагу суду на те, що на даний час його фінансове становище погіршилось у зв`язку із малою кількістю робочих годин як викладача. На даний час його офіційний дохід становить в середньому 10 000 грн, а не 15 000 грн, як вказала позивачка у позовній заяві. Це при 1,5 ставки навчального навантаження, що не є сталою величиною, а формується на початку навчального року і є максимальною, тобто вона може бути і нижчою. На даний час він створив нову сім`ю та разом з дружиною очікують на народження дитини.
Таким чином, не погоджується з визначеним судом способом стягнення аліментів, згідний надавати позивачці  офіційно на утримання дітей 4000-5000 грн щомісяця. 
З вказаних підстав просив рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким збільшити розмір аліментних платежів, встановлених згідно судового наказу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської обалсті від 28.01.2019 року, встановивши аліменти в розмірі 2 000 грн щомісячно на одну дитину (а.с.38-41).
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
07.03.2023 року на адресу апеляційного суду від  апелянта ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з підготовкою укладання мирової угоди по справі.
Відповідно до ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.2 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.274 ЦПК це справи, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, що має місце в даному випадку.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В сукупності з вказаних норм права можливо зробити висновок, що у випадку, якщо Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, судове засідання не проводиться.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року справа призначено до розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 6 ст.279 ЦПК України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Враховуючи, що відповідачем оскаржується рішення у справі про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей (збільшення розміру аліментів), що не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки сторони можуть викласти свої пояснення в заявах по суті справи письмово, заява апелянта ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає через розгляд справи у письмовому провадженні.
Що стосується заяви у частині відкладення розгляду справи у зв`зку з підготовкою мирової угоди по справі, суд виходить з наступного.
Статтею 373 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.
Відповідно до ч.7 ст. 49 ЦПК України  сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу, тобто це є їхнім диспозитивним правом, і мирова угода підлягає затвердженню судом.
Відповідно   ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦПК України, сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь - якій стадії судового процесу.
Мирова угода — письмова домовленість сторін, що укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і стосується прав та обов`язків сторін та предмету спору.
Укладення мирової угоди можливе і на стадії виконання судового рішення.
Так, статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано, що сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`зку з підготовкою мирової угоди по справі.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі  питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги  і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для  вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини  сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає  застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в  позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.05.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 4).
Відповідач ОСОБА_2 є батьком неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження ( а.с. 6-9).
Судовим наказом  Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.01.2019 стягнені з  ОСОБА_2   на  користь  ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  в твердій грошовій сумі, в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття.  Стягнення  аліментів розпочато з 16.01.2019 (а.с. 5).
До апеляційної скарги апелянтом долучено довідку №11 Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника про доходи ОСОБА_2 ,  який працює в зазначеному закладі освіти на посаді доцента (форма працевлаштування – постійна), та загальна сума доходу за період роботи з січня по грудень 2022 року становить 127229,34 грн (а.с.42); виписку  по окремим витратам по картці/рахунку, що належить ОСОБА_2 за період з червня 2019 року по листопад 2022 року (а.с.44-45); платіжні доручення про оплату за комунальні послуги по АДРЕСА_1 (46-47); витяг із рахунку ОСОБА_2 про переказ коштів на картку юніора (власник рахунку – ОСОБА_3 ) (а.с.48-49).
Задовольняючи позов, суд перешої інстанції з положень 180-185, 191,192 СК України, врахувавши, що заявлений позивачкою розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, є доведеним, відповідач має постійне місце роботи та стабільні доходи, окрім сплати аліментів у визначеному судом розмірі, участі у матеріальному утриманні дітей не приймає, інших осіб на утриманні не має, дійшов висновку про зміну способу стягнення аліментів та стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В силу ст.18, ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною першою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.
Відповідно до ч. 1 ст. 183  СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
   За змістом частини 2 зазначеної статті розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. 
Нормами статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналіз положень статті 192 СК України свідчить про те, що зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 і ця судова практика є незмінною.
Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатня для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів  та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
В силу статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.
А кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно.  
Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо)  і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», установлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні.
Судом установлено, що відповідач працює в Прикарпатському національному університеті імені Василя Стефаника та обіймає посаду доцента кафедри теоретичної і прикладної економіки та заступника завідувача кафедри з організаційної роботи, отримує стабільний дохід.
Позивачка посилається на те, що розмір аліментів в сумі по 1300 грн на кожну дитину, визначений судовим наказом, на даний час є недостатнім для утримання дітей та забезпечення нормального рівня їхнього життя, оскільки діти вже шкільного віку, відвідують гуртки, потребують збалансованого харчування, вітамінів, одягу, тощо.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не має матеріальної можливості сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом, а може сплачувати аліменти у розмірі 2000 грн щомісяця на кожну дитину, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, виходячи з такого.
Виходячи із ч.3 ст.181 СК України, звернення з позовом про зміну способу стягнення аліментів незалежно від провадження (наказне чи позовне) належить стягувачу аліментів.
Платник аліментів не може вимагати зміни способу їх стягнення. Його правові можливості обмежуються правом вимагати зменшення розміру аліментів у межах обраного одержувачем способу їх стягнення.
Отже, присудження аліментів у частці від доходу залежать виключно від волевиявлення одержувача та пов`язується з його диспозитивним правом на вибір способу присудження аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі) та не пов`язується позицією сторони, яка зобов`язана сплачувати аліменти.
З урахуванням даних правовідносин саме ОСОБА_1 має право користуватися даним правом на зміну способу стягнення аліментів, оскільки діти проживають зі своєю матір`ю, яка, у свою чергу, є одержувачем коштів на утримання дітей (аліментів).
Вимогу про зміну розміру аліментів може заявити як платник аліментів, так і їх одержувач.
Для зміни розміру аліментів необхідно, щоб у сімейному або ж матеріальному становищі батьків дитини настали якісь зміни.
Враховуючи зміст ст. 181,182 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із  покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. І, навпаки, погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Відхиляючи доводи апелянта, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що тимчасове нестабільне фінансове та матеріальне забезпечення відповідача не може свідчити про відсутність можливості надання утримання дітям у розмірі, визначеному судом, та про його матеріальний стан (матеріальну забезпеченість) взагалі.
Відповідач є працездатним, має щомісячний дохід, продовжує працювати доцентом Прикарпатського університету імені В.Стефаника, крім того, інших неповнолітніх дітей, перестарілих батьків та непрацездатних утриманців не має.
Таким чином, суд виходить з того, що апелянт є працездатною особою, має постійну роботу та стабільний дохід, задовільний стан здоров`я, що дає йому можливість матеріально утримувати дітей на рівні, вищому від половини прожиткового мінімуму.
Розмір отриманих ОСОБА_2 щомісячних доходів дозволяє йому здійснювати сплату аліментів у визначеному судом розмірі. 
Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що позивачка ОСОБА_1 витрачає аліментні кошти на задоволення своїх потреб, оскільки в матеріалах справи відсутні підтверджуючі докази щодо витрат на її особисті потреби і відповідач не позбавлений можливості звернутися із відповідною заявою до органу опіки та піклування, якщо вважає, що дії позивачки суперечать інтересам дітей.
Інші докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, зводяться до незгоди з висновком суду стосовно установлення обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Суд дійшов правильного висновку про необхідність зміни способу стягнення аліментів, визначеного судовим наказом Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28.01.2019 року та стягнення аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили,  оскільки така сума на утримання двох неповнолітніх дітей від батька є помірною сумою, яка не є завищеною в сьогоднішніх умовах життя, з урахуванням віку, потреб дітей та не є такою, що створює відповідачу непомірні труднощі матеріального характеру. З урахуванням  витрат на утримання дітей в рівній мірі від обох батьків, дітям буде забезпечений дохід, який перевищує прожитковий мінімум.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для скасування чи зміни рішення суду немає.
При цьому, сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (ч.1ст.192 СК України).
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
                                              п о с т а н о в и в : 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 грудня 2022 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Судді:                                                                                                            І.О. Максюта
                                                                                                                      Л.В. Василишин
                                                                                                                      В.Д. Фединяк
Повний текст постанови складено  13 березня 2023 року.