Постанова                                                  
Іменем України
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 758/14112/21
провадження № 61-12422св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                      Тітова М. Ю.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочинів недійсними
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Чугуєнка Дмитра Віталійовича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року у складі судді Якимець О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у складі колегії суддів:                  Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Кравець В. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , укладений 25 травня 2017 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_2 , укладений                             09 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 28 серпня                         2013 року між ним як довірителем та ОСОБА_4 як повіреним був укладений договір доручення, за умовами якого повірений зобов`язувався організувати йому будівництво об`єкта нерухомості, зокрема квартири АДРЕСА_1 , та зареєструвати право власності на цю квартиру за ним. На виконання умов договору він сплатив ОСОБА_4 грошові кошти. Водночас всупереч умовам договору доручення ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу майнових прав на спірне майно з ОСОБА_3 , яка в подальшому здійснила відчуження майнових прав на спірну квартиру, уклавши договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що оспорювані договори суперечать умовам договору доручення, укладеного між ним і ОСОБА_4 , вчинені в результаті зловмисної домовленості представника однієї із сторін з другою стороною та вчинені представником однієї із сторін у своїх інтересах, просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Подільський районний суд міста Києва рішенням від 09 вересня 2022 року                             в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги                                                                         є необґрунтованими та недоведеними. Оскільки за умовами договору доручення ОСОБА_4 зобов`язався за рахунок позивача організувати будівництво об`єкта нерухомості - квартири та вчинити дії для реєстрації права власності на квартиру, і договір доручення не містить умов про можливість купівлі-продажу ОСОБА_4 майнових прав на квартиру, як і можливість набуття в майбутньому права власності на об`єкт будівництва, суд дійшов висновку, що позивач не довів обставин того, що в діях ОСОБА_4 є умисні дії, які суперечили б інтересам довірителя за договором доручення. Під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу майнових прав від 25 травня 2017 року ОСОБА_4 діяв від власного імені, як продавець, якому належали майнові права, а не від імені ОСОБА_1 . У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що позивач не довів обставин укладення цього договору повіреним внаслідок зловмисної домовленості                                 з другою стороною правочину, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позову. Також суд врахував, що внаслідок укладення оспорюваних договорів для позивача не настало несприятливих наслідків у виді втрати коштів, як він помилково вважає, оскільки умовами договору доручення передбачена відповідальність сторін за неналежне виконання взятих зобов`язань.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 22 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чугуєнко Д. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду                        від 22 листопада 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити                     в повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили природу спірних правовідносин, оскільки позов пред`явлений через недобросовісну поведінку повіреного, який діючи всупереч інтересам довірителя, здійснив відчуження квартири на користь своєї доньки. Суди не надали належної оцінки договору доручення, результат аналізу положень якого дає підстави для висновку, що його метою було будівництво багатоквартирного будинку                                       з окремими квартирами, одну з яких, а саме під номером АДРЕСА_3 , повірений зобов`язаний був збудувати та передати з відповідним оздобленням довірителю та зареєструвати за ним право власності на неї. Водночас ОСОБА_4 , діючи недобросовісно, з метою протиправного позбавлення позивача права власності на майнові права, які набувались в його інтересах та за його рахунок, здійснив відчуження майнових прав та їх протиправну реєстрацію за своєю донькою, що не можна вважати правомірним. При цьому суди не звернули уваги на те, що фактично ОСОБА_4 не володів майном (майновими правами), якими розпорядився, оскільки відповідно до договору доручення такими правами володів лише довіритель. Саме в його інтересах та за його рахунок було збудовано спірну квартиру. Висновки судів про відсутність порушення прав позивача укладенням правочину з продажу належних йому майнових прав є помилковими, адже позивача позбавлено майнових прав на збудовану за його дорученням квартиру, а також можливості набути право власності на це майно в майбутньому.
 
У лютому 2023 року  ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки ці судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам. При цьому зазначив, що позивач не виконав умов договору доручення, оскільки сплатив ОСОБА_4 лише частину коштів, які необхідні для виконання дій згідно з договором. Таким чином позивач не набув права вимагати від ОСОБА_4 оформлення правовстановлюючих документів на своє ім`я, а тому немає підстав для визнання недійсними спірних договорів купівлі-продажу майнових прав.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
06 січня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 28 серпня 2013 року між                        ОСОБА_1 як довірителем та ОСОБА_4 як повіреним був укладений договір доручення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хижняком А. М. та зареєстрований в реєстрі за № 2335.
 
За умовами договору доручення довіритель доручає, а повірений зобов`язується здійснити від імені та за рахунок довірителя певні дії, а саме: організувати будівництво об`єкта нерухомості (багатоквартирний житловий будинок, що зводиться на земельній ділянці; будівництво об`єкта нерухомості здійснюється за адресою: АДРЕСА_4 ) та квартири, що означає відособлену частину об`єкта нерухомості, а саме квартири будівельний номер АДРЕСА_3 , загальною площею                      48,16 кв. м; після завершення будівельних робіт зареєструвати право власності на квартиру за довірителем; здійснити відповідні розрахунки, пов`язані з виконанням умов цього договору. Початок будівництва об`єкта нерухомості - березень                         2012 року, завершення - грудень 2013 року.
 
Також умовами договору доручення визначено, що довіритель передає повіреному готівкові кошти, необхідні для виконання вищевказаних дій, за таким графіком: І етап - 244 050,00 грн сплачено на момент підписання договору; ІІ етап - 81 350,00 грн сплачується одразу після завершення покрівельних робіт; ІІІ етап - 81 350,00 грн сплачується після виконання пункту 3.1.2 договору доручення (прийняти від повіреного все виконане ним належним чином відповідно до даного договору); ІV етап - 82 977,00 грн сплачується одразу в момент передачі документів на право власності. Загальна вартість договору складає                                          489 727,00 грн. Отримання коштів підтверджується розпискою (пункти 4.1, 4.2 договору доручення).
 
25 травня 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 як продавцями та                      ОСОБА_3 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу майнових прав       № 5, предметом якого є майнові права на об`єкт нерухомості, розташований                          в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_4 - квартиру, кількість кімнат 2, загальна площа 48,8 кв. м; орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості 48 800,00 дол. США.                            У цьому договорі також зазначено, що об`єкт капітального будівництва - квартира АДРЕСА_1 , право на спорудження виникло                       у продавця на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації                                  від 30 січня 2015 року № КВ142150300094.
 
09 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 23/1. Предметом цього договору є майнові права на об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_5 , кількість кімнат 2, загальна площа 48,8 кв. м; орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості 1 054 000,08 грн.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;               2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права            в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним                                        є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).                         У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які                                  є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі           № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) дійшла таких висновків: «інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти … Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності                                                  з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України)».
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 28 серпня 2013 року між                           ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір доручення, за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується здійснити від імені та за рахунок довірителя певні дії, а саме: організувати будівництво об`єкта нерухомості (багатоквартирний житловий будинок, що зводиться на земельній ділянці; будівництво об`єкту нерухомості здійснюється за адресою: АДРЕСА_4 ) та квартири, що означає відособлену частину об`єкта нерухомості, а саме квартири будівельний номер АДРЕСА_3 , загальною площею                      48,16 кв. м; після завершення будівельних робіт зареєструвати право власності на квартиру за довірителем; здійснити відповідні розрахунки пов`язані з виконанням умов цього договору. Початок будівництва об`єкта нерухомості - березень                         2012 року, завершення - грудень 2013 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд, з висновком якого погодився                    й апеляційний суд, зокрема, виходив з того, що за умовами договору доручення ОСОБА_4 зобов`язався за рахунок позивача організувати будівництво об`єкта нерухомості - квартири та вчинити дії для реєстрації права власності на квартиру, і договір доручення не містить умов про можливість купівлі-продажу ОСОБА_4 майнових прав на квартиру, як і можливість набуття в майбутньому права власності на об`єкт будівництва.
 
Такий висновок є помилковим, оскільки згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2 договору доручення об`єктом нерухомості відповідно до умов договору є багатоквартирний житловий будинок, що зводиться на земельній ділянці. Будівництво об`єкта нерухомості за цим договором здійснюється за адресою: АДРЕСА_4 . Квартира - означає відособлену частину об`єкта нерухомості, а саме квартиру під будівельним номером, загальною площею 48,16 кв. м (остаточна площа визначається після проведення обмірів БТІ). Пунктом 3.1 договору передбачено, що довіритель зобов`язаний, зокрема, без зволікання провести прийняття від повіреного все виконане ним належним чином відповідно до даного договору; надати повіреному кошти, необхідні для виконання дій, передбачених цим договором, у порядку, розмірах та терміни передбачені п.п. 4.1 - 4.4 даного договору; у 15-денний строк з дня завершення будівельних робіт на об`єкті нерухомості, згідно з п. 3.1.2. та письмового повідомлення повіреним довірителя про це, прийняти квартиру шляхом підписання відповідного акта приймання-передачі. Повірений зобов`язаний після завершення будівництва об`єкта нерухомості оформити правовстановлюючі документи на квартиру на довірителя (пункт 3.3.7 договору).
 
Результат аналізу умов договору доручення (незважаючи на його найменування) свідчить про те, що метою цього договору є будівництво квартири, адже                               ОСОБА_4 зобов`язувався збудувати та передати ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна з відповідним оздобленням та зареєструвати за ним право власності на нього. Отже, в результаті виконання сторонами умов договору, позивач мав набути право власності на квартиру.
 
Таким чином, позивач як інвестор довів своє право на об`єкт нерухомого майна.
 
Разом з цим, заявляючи вимогу про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, адже згідно з вищезазначеними висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 14 вересня                    2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21), у спірних правовідносинах належним способом захисту порушеного права позивача є, зокрема, вимоги про визнання за ним майнових прав та витребування майна                    з незаконного володіння іншої особи.
 
Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення                         у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте                     в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Враховуючи наведене, рішення Подільського районного суду міста Києва                                        від 09 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду                                           від 22 листопада 2022 рокунеобхідно змінити в частині мотивів відмови                                   у задоволенні позову з урахуванням висновків, викладених у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чугуєнка Дмитра Віталійовича задовольнити частково.
 
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев   	
 	Є. В. Коротенко   В. М. Коротун  	
 	М. Ю. Тітов