Постанова          
Іменем України
 
15 березня 2023 року                  
м. Київ
 
справа № 646/7970/19
провадження № 61-4261св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - Акціонерне товариство «УкрСиббанк»
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 рокуу складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк», банк) про захист прав споживачів, усунення перешкод, визнання дій протиправними, відшкодування майнової та моральної шкоди.
Позов мотивований тим, що 15 листопада 2018 року ним укладено договір 
№ 26201807688627 UAH з АТ «Укрсиббанк» про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки для отримання ним з Пенсійного фонду довічного утримання як судді у відставці (пенсійний рахунок № НОМЕР_1 ). На зазначеному «пенсійному» рахунку знаходилися гроші у сумі 59 678,91 грн. 16 листопада 2019 року приблизно 
о 09-00 годині він не зміг розрахуватися зазначеною карткою, оскільки рахунок виявився заблокований. Також у нього є картка того самого банку № НОМЕР_2 , яка також виявилася заблокованою. Він зателефонував на «гарячу лінію» за телефоном 729, після чого, отримавши на «гарячій лінії» номер телефону відділення Укрсиббанку № 165, відбулася розмова з менеджером, в ході якої вона повідомила, що рахунки заблоковані в зв`язку з тим, що позивач не пояснив свої доходи. Приблизно за місяць, телефоном, позивачу було запропоновано підтвердити свої доходи, на що він повідомив, що його електронна декларація за 2018 рік знаходиться у вільному доступі, а довічне утримання він отримує з Пенсійного фонду на рахунок, який обслуговується тим же самим відділенням № 165. Кошти, які зараховуються на першу картку, це його власні кошти, у нього є достатньо заощаджень. Жодних попереджень з боку банку про блокування коштів йому не надходило. Менеджер банку зазначила, що відповідь на запит з Пенсійного фонду не отримано, а тому блокування рахунку здійснено головним офісом «Укрсиббанку» у м. Києві, але вона розблокує рахунки до отримання зазначеної відповіді. Після цього позивач зміг розрахуватися карткою за деякі придбання. Проте наступного дня 
16 листопада 2019 року обидва рахунки знову виявилися заблокованими. На «гарячій лінії» за телефоном 729 позивачу підтвердили, що рахунки заблоковані відділенням № 165. 18 листопада 2019 року рахунки не були розблоковані. Після відвідування відділення № 165 рахунки було розблоковано. Проте 20 листопада 2019 року знов обидва рахунки виявилися заблокованими. 
Зазначеними діями відповідача позивачу було заподіяно майнову та моральну шкоду, оскільки позивач вимушений був взяти у борг гроші у сумі 60 000,00 грн за 0,5 % на день до 18 листопада 2019 року. Оскільки він не повернув кошти своєчасно, то був змушений сплатити займодавцю штраф у розмірі 50 % від суми боргу за прострочений день. 
Також позивачу завдано моральну шкоду, оскільки відповідач своїми діями поставив його та його сім`ю у скрутне матеріальне становище, що вимагало від них додаткових зусиль з організації повсякденного життя. Крім того, виявивши нулі на рахунках, позивач переживав сильні душевні хвилювання, у нього погіршився стан здоров`я - підвищився тиск.
Просив суд:
зобов`язати АТ «Укрсиббанк» зняти (скасувати) встановлені для нього обмеження права на розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його поточних карткових рахунках №  НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 шляхом негайного розблокування зазначеного карткового рахунку і забезпечення можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовим коштами на цьому поточному рахунку; 
стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди - 30 900, 00 грн;
стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди - 60 000, 00 грн;
стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір - 909,00 грн та витрати на правову допомогу адвоката - 60 000,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 липня 
2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підписуючи договір-анкету позивач ОСОБА_1 приєднався до Правил відкриття та комплексного розрахунково-касового обслуговування банківських розрахунків фізичних осіб в АТ «Укрсиббанк» (далі - Правила), тобто погодився з умовами, встановленими у договорі-анкеті та Правилах. Отже, між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «Укрсиббанк» виникли договірні правовідносини. 
Відповідно до Правил позивач зобов`язаний надати відповідачу на його вимогу інформацію щодо свого фінансового стану в строк не більше ніж 3 дні. Як зазначає сам позивач в позові, приблизно за місяць до блокування карток йому було запропоновано працівниками банку підтвердити свої доходи, проте він відмовився зазначивши, що його декларація міститься у вільному доступі в реєстрі НАЗК. Тобто позивач відмовився виконувати умови договору. В свою чергу затримання виконання операції та/або відмова клієнту у виконанні операції щодо зарахування коштів або списання коштів з рахунку є правом банку, що встановлено договором про банківське обслуговування та Правилами. 
Рахунки позивача ОСОБА_1 були розблоковані 25 листопада 2019 року відповідно до протоколу Комітету затвердження клієнтів від 25 листопада 
2019 року. Тому підстави для задоволення позову щодо негайного розблокування зазначеного карткового рахунку і забезпечення можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовим коштами на цьому поточному рахунку відсутні. 
Вимога про відшкодування майнової та моральної шкоди є похідною від першої вимоги, щодо якої суд прийшов до висновку про відмову в її задоволенні. Крім того судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, позивач погодився на умови договору щодо того, що банк не несе відповідальності перед клієнтом, а клієнт не матиме претензій до банку, якщо у проведенні операції було відмовлено або її проведення було затримано відповідно до умов договору (пункт 8.5 Правил). Тому підстави для задоволення позову щодо відшкодування майнової та моральної шкоди відсутні.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 рокуапеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року в частині відмови у задоволенні позову в частині відшкодування моральної та майнової шкоди залишити без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач вимог про визнання дій працівників 165 відділення «Укрсиббанку» з блокування його рахунків 15, 16 та 20 листопада 2019 року протиправними, визнання протиправними дій посадових осіб відділення № 165 АТ «Укрсиббанк» з обмеження доступу до пенсійного карткового рахунку та карткового рахунку позивача, зобов`язання відділення № 165 АТ «Укрсиббанк» надати доступ до власних коштів позивача, що знаходяться на цих рахунках, заборону блокування цих рахунків без відповідного судового рішення до суду першої інстанції не заявляв, отже рішення переглядається лише в частині відшкодування майнової та моральної шкоди.
Відповідно до протоколу Комітету затвердження клієнтів від 25 листопада 
2019 року рахунки позивача були розблоковані 25 листопада 2019  року. З огляду на те, що після аналізу банком операцій за рахунком клієнта залишилося невстановленим джерело походження майже 500 000,00 грн, що були внесені готівкою на рахунок клієнта, банк виконав свої обов`язки щодо проведення моніторингу з метою ідентифікації надходження коштів та застосував статтю 14.13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якою передбачено, що право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинено або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу. 
Водночас АТ «Укрсиббанк» не надав доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні, на думку банку, дії клієнта, не довів порушення позивачем вимог законодавства, за наслідками порушення яких було заблоковано його карткові рахунки, порушив строки зупинення фінансових операцій, передбачені вказаним Законом в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин. Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» в редакції від 
06 грудня 2019 року набрав чинності 28 квітня 2020 року. Оцінку відповідності дій банку вимогам зазначених норм суд першої інстанції не навів, між тим вказане не призвело до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині. 
Відповідно до статті 611 ЦК Україниморальна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи наявність моральної шкоди, позивач посилався на те, що відповідач своїми діями поставив його та його сім`ю у скрутне матеріальне становище, що вимагало від них додаткових зусиль з організації повсякденного життя. Крім того, виявивши нулі на рахунках, позивач переживав сильні душевні хвилювання, у нього погіршився стан здоров`я - підвищився тиск. 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції в тій частині, що з огляду на умови договору, якими погоджено, що банк не несе відповідальності, якщо у проведенні операції було відмовлено відповідно до умов договору (пункт 8.5. Правил), тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Наявність майнової шкоди позивач обґрунтовує тим, що діями відповідача йому заподіяно майнову шкоду, оскільки він вимушений був взяти гроші в борг за 0,5% на день до 18 листопада 2019 року, тобто мав віддати 60 900,00 грн, та оскільки не повернув кошти своєчасно, вимушений був сплатити штраф у розмірі 50 % від суми боргу за прострочений день, тобто на момент подачі позову це складало 30 900,00 грн. Разом з тим позивачем не доведений факт завдання та розмір майнової шкоди, оскільки позивач на свій розсуд визначив умови та строк дії договору позики від 16 листопада 2019 року, відсоткову ставку та сплатив штрафні санкції.
Аргументи учасників справи
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що моніторинг руху коштів по його рахунках стосувався тільки поточного рахунку, але щодо нього йому не було запропоновано пояснити походження коштів, на які банк посилався як на підозрілі. Апеляційний суд послався у постанові на те, що згідно зі статтею 14.13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів Україні» право використовувати електронний платіжний засіб може бути призупинене або припинене емітентом відповідно до умов договору в разі порушення користувачем умов використання електронного платіжного засобу. Призупинення або припинення права користувача використовувати електронний платіжний засіб не припиняє зобов`язання користувача й емітента, що виникли до часу призупинення або припинення зазначеної права. Однак він протягом всього часу перебування в договірних відносинах з відповідачем жодного разу не порушив умов використання електронного платіжного засобу. Суди не навели жодного прикладу такого порушення, а банк не послався на такі порушення і не надав доказів таких порушень.
При цьому він зазначав, що було заблоковано його пенсійний рахунок, на який кошти надходять виключно з Пенсійного фонду. Він наполягав саме на тому, що рахунки, включаючи пенсійний, було заблоковано без будь-яких підстав і без попередження, що поставило його у дуже незручне становище. 
Апеляційний суд послався на частини першу-третю статті 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», де передбачено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов`язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій). Проте Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа 
№ 553/4024/15-ц) у постанові від 07 листопада 2018 року зазначив, що доводи касаційної скарги про те, що банк діяв відповідно до умов договору та вимог законодавства, які регулюють зупинення фінансових операцій, що можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму та надають банку право зупинити операції за рахунком і обмежити клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку у разі використання рахунку відкритого фізичній особі для проведення операцій, є безпідставними, оскільки таке право банку має бути реалізовано у строки та порядку, встановленому Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Тотожні висновки зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (справа 
№ 367/4723/16-ц). У багатьох інших випадках Верховний Суд вказує, що для блокування банківського рахунку мають бути підстави (хоча б обґрунтована підозра на незаконні дії з боку клієнта банку), а саме блокування має здійснюватися в порядку, встановленому цим Законом.
У квітні 2021 року АТ «УкрСиббанк» подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення.
Зазначає, що помилковим є висновок позивача про наявність протиправних та/або винних дій працівників відділення в блокуванні рахунків 16,18 та 
20 листопада 2019 року. Так у березні 2018 року в анкеті фізичної особи позивач зазначив, що він є національним публічним діячем. У зв`язку з цим клієнту присвоєно високий рівень ризику і проводилося уточнення інформації в т.ч. щодо фінансового стану клієнта. У листопаді 2019 року проводився банком аналіз операцій за рахунками позивача, за результатами якого було виявлено перевищення операцій за рахунками клієнта фінансовому стану клієнта, який було зазначено в анкеті клієнта від 16 березня 2019 року. Зокрема, за період, який був проаналізований встановлено: - на рахунок клієнта надходять кошти, які вносяться за допомогою платіжних карток (випущених у тому числі на 3-х осіб) у терміналах самообслуговування; - на рахунок клієнта надходять кошти, внесені в касу банку від 3-х осіб; - загальний обсяг надходжень готівкових коштів на рахунок клієнта за проаналізований період становить 770 893,31 грн, що значно перевищує встановлені раніше доходи клієнта, за інформацією, яку клієнт надав разом з анкетою- опитувальником фізичної особи від 11 березня 2019 року (де вказана сума доходів на рівні 25 000,00 - 50 000,00 грн/міс., основним джерелом походження коштів - вказано отримання пенсії); - після аналізу банком операцій за пенсійним рахунком клієнта залишалося невстановленим джерело походження майже 500 000,00 грн, що були внесені готівкою на рахунок клієнта. Довідка про рух коштів за картковим рахунком наявна в матеріалах справи. За результатами зазначеного аналізу 01 листопада 2019 року Комітет затвердження клієнтів АТ «Укрсиббанк» розглянуто питання про продовження ділових відносин. Враховуючи ненадання позивачем відомостей та документів, що підтверджують джерела коштів публічного діяча, прийнято рішення - відмовити клієнту у пролонгації послуг (витяг з протоколу КЗК від 01 листопада 2019 року був доданий до відзиву на позовну заяву). Обслуговування рахунків клієнтів призупиняється у частині проведення видаткових операцій, на 14 календарний день встановлюється блокування. Відповідно до зазначеного рішення 15 листопада 2019 року рахунки позивача були автоматично заблоковані. Після проведення банком додаткової перевірки, проведення переговорів з клієнтом та вивчення фінансової ситуації щодо поповнення рахунків третіми особами, 25 листопада 2019 року на підставі протоколу Комітету затвердження клієнтів, встановлено, що фінансовий стан клієнта є достатнім для продовження обслуговування, та рахунки банком розблоковані. Так банк виконав свої обов`язки щодо проведення моніторингу з метою ідентифікації надходження коштів.
При вирішенні питання про застосування вказаних висновків Верховного Суду, на які посилається позивач, необхідно насамперед враховувати фактичні обставини справи. Відсутні правові підстави для застосування до правовідносин у цій справі норм статті 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», так як позивач є публічною особою, у фінансових операціях Клієнта відсутні будь-які ознаки вчинення кримінального правопорушення, або дій які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, або терористичної діяльності, атому Банк не застосовував та не повинен був застосовувати до позивача норми та строки для зупинення операцій за цією статтею.
Таким чином, банк ухвалюючи рішення про тимчасове зупинення операцій за картковими рахунками позивача (в тому числі і пенсійного) діяв як суб`єкт первинного фінансового моніторингу на підставі діючих норм статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини першої, другої, сьомої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», внутрішніх нормативних документів з питань фінансового моніторингу, а також договорів разом з Правилами. Право банку на тимчасове зупинення операцій по договору встановлено та передбачено самими договорами на банківське обслуговування, тому дії АТ «Укрсиббанк» щодо тимчасового призупинення рахунків позивача є правомірними.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.  
В ухвалі зазначено, що:
зазначена справа є малозначною у силу вимог закону, проте касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення, а тому відповідно до підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судове рішення у вказаній справі підлягає касаційному оскарженню;
підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник визначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 367/4723/16-ц (провадження 
№ 61-18845св18), від 07 листопада 2018 року у справі № 553/4024/15-ц (провадження № 61-23850св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
19 січня 2023 року справа передана судді-доповідачу Краснощокову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди. В іншій частині судові рішення не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що 19 серпня 2010 року позивач уклав з банком договір-анкету комплексного розрахунково-касового обслуговування з правилами 
№ 290778098001, відкритий картковий рахунок НОМЕР_5 (договір банківського рахунку). 
15 листопада 2018 року між сторонами укладено договір № 26201807688627UAH про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної картки (з Правилами), картковий рахунок НОМЕР_1 . Відповідно до пункту 2.1 банк відкриває клієнту та обслуговує на умовах тарифного плану пенсійні картки.
Відповідно до пункту 1.1 Договору-анкети, яка підписана позивачем, сторони дійшли згоди щодо укладання договору шляхом підписання цього Договору- анкети про відкриття банківського карткового рахунку та обслуговування платіжної карти (з Правилами) (далі за текстом Договір-анкета) та щодо обслуговування на умовах, викладених у Договорі-анкеті та «Правилах (договірних умовах) відкриття та комплексного розрахунково-касового обслуговування банківських рахунків фізичних осіб в AT «УкрСиббанк», оприлюднених у газеті «Урядовий кур`єр» №105 від 09 червня 2017 року (з усіма змінами та доповненнями) та розміщених для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ Банку (далі - Правила).
У Правилах Банку, які діяли станом на 01 листопада 2019 року, додаток №2 до Наказу n-LEG-2019-70 від 26 червня 2019 року, передбачено: 
відповідно до п. 2.5.12 Правил Банк має право затримати виконання операції та/або відмовити Клієнту у виконанні операції щодо зарахування коштів на Рахунок або списання коштів з Рахунку та/або у виконанні наданих Клієнтом Розрахункових та/або касових документів за цим Договором, у випадках, зокрема: якщо Клієнт не надав необхідні Банку документи та/або інформацію для проведення Банком процедури уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення Клієнта (зокрема, але не обмежуючись: інформації / документів щодо фінансового стану Клієнта та змісту його діяльності; проведення оцінки фінансового стану Клієнта; визначення належності Клієнта (особи, яка діє від його імені) до національних або іноземних публічних діячів, діячів, що виконують політичні функції в міжнародних організаціях, або пов`язаних з ними осіб; з`ясування місця його проживання або місця перебування чи місця тимчасового перебування в Україні);
пунктом 4.1.20 Правил встановлено, що банк має право прийняти рішення про тимчасове призупинення здійснення операцій з використанням певної картки, а також про вилучення картки за наявності обставин, що можуть свідчити про неправомірне використання картки або її реквізитів, користування карткою неуповноваженою на це особою, та в інших випадках, встановлених Договором та/або законодавством;
відповідно до п. 4.4.7 Правил клієнт зобов`язаний за вимогою Банку надавати в строк не більш ніж 3 (три) календарні дні в повному обсязі достовірну інформацію, необхідну для проведення ідентифікації та вивчення Клієнта, уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення Клієнта, з`ясування особи Клієнта, суті діяльності та фінансового стану;
пунктом 8.5 Правил визначено, що Банк не несе відповідальності перед Клієнтом та/або третіми особами за затримку в проведенні операції та/або відмову надати Клієнту послугу та/або провести операцію, якщо вони не передбачені Тарифами Банку чи у Банку відсутні технічні можливості на їх проведення/надання та/або якщо надання послуги та/або проведення операції неможливе не з вини Банку та/або у інших випадках, передбачених цим Договором. Клієнт гарантує, що не матиме претензій до Банку якщо у проведенні операції було відмовлено або її проведення було затримано відповідно до умов Договору. 
У листопаді 2019 року банком проводився аналіз операцій за рахунками позивача, за результатами якого було виявлено невідповідність операцій за рахунками позивача фінансовому стану позивача, який було визначено позивачем в анкеті клієнта фізичної особи від 11 березня 2019 року у розмірі від 25 000,00 грн до 50 000,00 грн. Після аналізу банком операцій за пенсійним рахунком клієнта залишилося невстановленим джерело походження майже 500 000,00 грн, що були внесені готівкою на рахунок клієнта.
Як зазначав позивач, приблизно за місяць до блокування карток, йому було запропоновано працівниками банку підтвердити свої доходи, проте він відмовився, зазначивши, що його декларація міститься у вільному доступі в реєстрі НАЗК.
Згідно протоколу Комітету затвердження клієнтів від 01 листопада 2019 року розглянуто питання про продовження бізнес-відносин з клієнтом, що є національним публічним діячем - суддею Апеляційного суду Харківської області до 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 та прийняте рішення «Відмовити клієнту у пролонгації послуг» з підстав ненадання документів, що підтверджують джерела походження коштів публічного діяча.
Згідно протоколу Комітету затвердження клієнтів від 25 листопада 2019 року розглянуто питання про продовження бізнес-відносин з клієнтом, що є національним публічним діячем - суддею Апеляційного суду Харківської області до 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 та прийняте рішення про пролонгацію послуг клієнту та зазначено, що джерелом походження коштів клієнта є пенсія.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (частини перша, друга та третя статті 22 ЦК України).
У частині першій статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення статті 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України).
Договіряк універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.
Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Згідно зі статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до частин першої - третьої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом (частина перша статті 1074 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 10 жовтня 2018 року у справі № 367/4723/16-ц (провадження № 61-18845св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що:
«враховуючи встановлену судами відсутність у банку інформації (офіційних документів), необхідної (необхідних) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання цим суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, дії відповідача щодо зупинення фінансових операцій за рахунком позивача відповідали вказаним вище вимогам чинного законодавства України та не свідчать про порушення зобов`язань за договором банківського рахунка. Однак вказані дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо зупинення фінансових операцій за рахунком клієнта мають відповідати усім вимогам Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».
Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що дії відповідача щодо обмеження права користування поточним картковим рахунком шляхом його блокування не відповідають вимогам законодавства, зокрема Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Доводи касаційної скарги про наявність підстав для тимчасового зупинення дії платіжних карт позивача пов`язаних з тим, що картковий рахунок відкрито на ім`я фізичної особи, яка не здійснює підприємницької діяльності, проте рух коштів за рахунком дозволяє дійти протилежного висновку про використання позивачем грошових коштів, пов`язаних із підприємницькою діяльністю, є безпідставними, оскільки таке право банку має бути реалізовано у строки та відповідно до вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», проте банк не надав належних та допустимих доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні дії клієнта».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі 
№ 553/4024/15-ц (провадження № 61-23850св18), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що «ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтувало правомірність блокування карткових рахунків, відкритих на ім`я позивача. Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надало суду належних і допустимих доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні, на думку відповідача, дії клієнта, не довело порушення позивачем вимог законодавства, за наслідками порушення яких було заблоковано його карткові рахунки. Рахунки було заблоковано без повідомлення і згоди позивача. На час ухвалення апеляційним судом оскаржуваного судового рішення рахунки позивача були заблоковані більше двох років».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається:
при відмові в задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок, що позивач відмовився виконувати умови договору щодо надання банку запитуваних документів та інформації, а затримання виконання операції та/або відмова клієнту у виконанні операції щодо зарахування коштів у такому випадку є правом банку, що встановлено Договором про банківське обслуговування;
при залишенні рішення суду без змін, апеляційний суд зробив висновок, що АТ «Укрсиббанк» не надав доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні, на думку банку, дії клієнта, не довів порушення позивачем вимог законодавства, за наслідками порушення яких було заблоковано його рахунки, порушив строки зупинення фінансових операцій, передбачені Законом № 1702-VII; зазначив, що оцінку відповідності дій банку вимогам зазначених норм суд першої інстанції не навів, між тим вказане не призвело до неправильного вирішення справи в оскарженій частині, оскільки позивачем не доведено позовних вимог в частині компенсації майнової шкоди, а моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у разі, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом - відповідно до умов договору банк звільнено від такої відповідальності;
апеляційний суд не врахував, що:
умовами Договору про банківське обслуговування передбачене право Банку прийняти рішення про тимчасове призупинення здійснення операцій з використанням певної картки у випадках, встановлених Договором та/або законодавством, зокрема якщо Клієнт не надав необхідні Банку документи та/або інформацію для проведення Банком процедури уточнення інформації щодо ідентифікації та вивчення Клієнта; 
позивач зазначені умови договору не оспорював, його підписання не заперечував, презумпцію його правомірності не спростував, обставини для кваліфікації їх нікчемними відсутні; 
дії банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу щодо тимчасового призупинення здійснення операцій з використанням карток позивача відповідали умовам укладеного з ним договору про банківське обслуговування, не були пов`язані з незаконними діями позивача у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, тому не потребували звернення із заявою до правоохоронних органів;
апеляційний суд зробив помилковий висновок про порушення банком порядку та строку зупинення фінансових операцій по рахункам позивача у період з 01 листопада 2019 року до 25 листопада 2019 року.
За таких обставин відсутня протиправність та винавідповідача, що виключає підстави для його відповідальності за порушення зобов`язання, тому суд першої інстанції ухвалив судове рішення, яке в оскарженій частині відповідає закону. Натомість апеляційний суд, не змінюючи оскаржене судове рішення в мотивувальній частині згідно вимог частини четвертої статті 376 ЦПК України, зробив протилежний висновок щодо порушення банком порядку та строку зупинення фінансових операцій по рахункам позивача, який є помилковим. У зв?язку з цим постанову апеляційного суду належить скасувати, а рішення суду першої інстанції в цій частині залишити без змін.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишити без змін.
Оскільки рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову суд касаційної інстанції залишає без змін, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати, а рішення Червонозаводського районного суду 
м. Харкова від 29 липня 2020 року про відмову у задоволенні позову в цій частині залишити без змін.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 03 лютого 2021 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук