Справа № 465/220/21                         Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/2032/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       21 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Левика Я.А., Шеремети Н.О.,
секретаря: Цьони С.Ю.,
з участю: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою держави Україна в особі Державної казначейської служби України на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи - Вища рада правосуддя, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, завданої під час здійснення правосуддя,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000 грн. грошової компенсації моральної шкоди, спричиненої державою Україна порушенням гарантії розумного строку розгляду цивільної справи №465/2699/18, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
В позовних вимогах ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про відшкодування на користь кожного з них по 50000 грн. моральної шкоди державою Україна в особі Державної казначейської служби України – відмовлено.
Вирішено питання судових витрат.
Рішення суду оскаржила держава Україна в особі Державної казначейської служби України.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що належним відповідачем у даній справі є Держава в особі органу яким заподіяна шкода, а не Державна Казначейська служба України, яка наділена лише повноваження щодо стягнення коштів на виконання судових рішень про відшкодування шкоди завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування чи його посадовою або службовою особою органу державної влади, а також шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Органи Казначейства в даному випадку можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
       Вважає, що позивачами не визначено, а судом не встановлено належного відповідача, який би був наділений відповідними повноваженнями щодо захисту інтересів держави в суді з метою забезпечення принципів змагальності сторін у судовому процесі та всебічного розгляду обставин справи, а не однобічного врахування позиції позивачів, що зумовило прийняття незаконного рішення.
       Зважаючи на викладене, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не встановив належного відповідача по справі, та безпідставно задоволив позовні вимоги до Казначейства, яке по суті є неналежним відповідачем.
       Вважає, що суд у своєму рішенні повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Окрім того, при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен був навести обгрунтований розрахунок суми, яку він вирішив стягнути, проте в оскаржуваному рішенні такий відсутній.
       Наголошує, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
       Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
       03 жовтня 2022 року Вища рада правосуддя подала відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу задовольнити.
       Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 
       Суд першої інстанції врахувавши характер, тривалість та глибину душевних страждань і переживань, яких зазнав позивач ОСОБА_1 , час, витрачений на захист своїх прав, те що він змушений докладати значних зусиль для організації свого життя за вказаних обставин, та з огляду на вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також рівень життя в Україні в умовах воєнного стану з 24.02.2022 року, дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України 20000 грн. в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду порушенням державою Україна гарантії розумного строку розгляду цивільної справи № 465/2699/18.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 08.05.2018 року звернувся у Франківський районний суд м.Львова з позовною заявою до КНП «Стоматологічна поліклініка №4», головного лікаря КНП «Стоматологічна поліклініка №4» Нестора Р.А., управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, начальника управління охорони здоров`я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради Зуба В.І., міського голови м. Львова Садового А.І., треті особи: Залізнична ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, Міністерство юстиції України, Пенсійний фонд України, Міністерство охорони здоров`я, в якій просив стягнути з КНП «Стоматологічна поліклініка №4» нараховану, але невиплачену заробітну плату за серпень 2017 року - квітень 2018 року, індексацію заробітної плати та компенсацію працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 221598 грн. станом на 01.05.2018 року.
       Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.05.2018 року головуючим у справі визначено суддю Гулієву М.І.
       11.05.2018 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху.
       11.07.2018 року ОСОБА_1 подано заяву про збільшення позовних вимог до 330308,95 грн. станом на 30.06.2018 року.
       16.07.2018 року суд відкрив загальне позовне провадження та призначив підготовче засідання на 03.08.2018 року.
       03.08.2018 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 03.09.2018 року.
       03.09.2018 року розгляд справи відкладено.
       27.09.2018 року судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю головуючого у іншому судовому засіданні.
       19.11.2018 року відкладено розгляд справи, відсутній позивач та його представник.
       13.12.2018 року судове засідання не відбулося у зв`язку з наданням головуючому двох днів відпочинку за чергування у вихідні та святкові дні.
       22.01.2019 року розгляд справи відкладено у зв`язку із завершеннням робочого часу.
       15.02.2019 року суд перейшов до з`ясування обставин справи, оголошено перерву.
       29.03.2019 року судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого у відпустці.
       Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.05.2019 року головуючим у справі визначено суддю Кузя В.Я.
       Ухвалою судді від 02.08.2019 року справа прийнята до провадження та призначено судове засідання на 22.11.2019 року.
       22.11.2019 року судом зупинено провадження у справі до вирішення відводу головуючому, заявленого представником позивача.
       28.11.2019 року заяву про відвід головуючому задоволено, справу передано на повторний автоматизований розподіл.
       Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2019 року головуючим у справі визначено суддю Мартьянову С.М., яка ухвалою від 23.12.2019 року прийняла справу до свого провадження
       22.01.2020 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог до 1150403 грн.
       22.01.2020 року відкладено розгляд справи.
       12.02.2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого в нарадчій кімнаті у складі колегії суддів у кримінальному провадженні.
       20.02.2020 року та 24.03.2020 року розгляд справи відкладався судом у зв`язку з неявкою представника відповідача.
       14.05.2020 року, 07.07.2020 року, 28.08.2020 року, 22.10.2020 року, 09.12.2020 року судові засідання не відбулися у зв`язку із зайнятістю судді в розгляді кримінальної справи, перебуванням судді у нарадчій кімнаті, наданням судді дня для відпочинку за чергування у вихідні і святкові дні, тимчасової втрати працездатності судді.
       07.07.2020 року представником позивача подано заяву про залучення до участі у справі в якості співвідповідача суддю Мартьянову С.М., стягнення з неї в користь позивача частину невиплаченої заробітної плати за період з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року у сумі 104829,66 грн.
       22.02.2021 року суддею Мартьяновою С.М. заявлено самовідвід.
       09.03.2021 року представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог про стягнення з КНП «Стоматологічна поліклініка №4» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за 2018-2021 рр. з індексацією заробітної плати та компенсацією працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у сумі 1093366,26 грн. станом на 31.01.2021 року, а також клопотання про заміну відповідачів, у якому зазначено, що з метою скорочення строків розгляду справи позивач у своїй позовній заяві зазначає тільки одного відповідача, а саме: КНП «Стоматологічна поліклініка №4».
       В подальшому справа з 25.02.2021 року до 14.06.2021 року передавалась до провадження інших суддів Франківського районного суду м.Львова – Дзендзюри С.М., Величка О.В., Мигаль Г.П., Марків Ю.С., Гладишевої Х.В., Ванівського Ю.М., Мартинишин М.О., кожним з яких було заявлено самовідвід.
       Згідно розпорядження голови Франківського районного суду м.Львова від 14.07.2021 року, у зв`язку із неможливістю сформувати новий склад суду для розгляду справи № 465/2699/18, таку справу в порядку ст.31 ЦПК України передано на розгляд Залізничному районному суду м.Львова.
       30.09.2021 року Залізничним районним судом м.Львова у справі №465/2699/18 ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з КНП «Стоматологічна поліклініка №4» на користь позивача компенсацію за час невиплати заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з серпня 2017 року по 30.11.2018 року в сумі 2974,20 грн. та індексацію за період з серпня 2017 року по листопад 2018 року в сумі 664,27 грн., провівши з цієї суми стягнення податків та обов`язкових зборів, які підлягають стягненню при виплаті заробітної плати, у решті позову відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 20.04.2022 року таке рішення залишено без змін, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 залишено без задоволення.
       Сторона позивача у справі №465/2699/18 неодноразово, починаючи із травня 2020 року, зверталася до Франківського районного суду м.Львова із заявами та клопотаннями з приводу затягування судом розгляду тієї справи і незабезпечення доступу до правосуддя.
       Крім цього, ОСОБА_1 04.09.2020 року звертався із заявою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо захисту його права на належний судовий захист при розгляді справи № 465/2699/18.
       24.11.2020 року ОСОБА_1 звертався до Вищої ради правосуддя зі скаргою стосовно судді Франківського районного суду м.Львова ОСОБА_6 під час розгляду справи №465/2699/18.
       Під час попередньої перевірки членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_7 було встановлено, що тривалий розгляд судової справи №465/2699/18 суддею Мартьяновою С.М. не є наслідком безпідставного її затягування чи невжиття нею заходів щодо розгляду справи у розумний строк, а зумовлений наявністю об`єктивних причин, що вказує на відсутність у поведінці судді ознак дисциплінарного проступку, передбаченого п.2 ч.1 ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», і відомості наведені у дисциплінарній скарзі не містять посилання на докази, які б підтверджували зворотнє. У звязку з викладеними обставинами член Другої Дисциплінарної палати ВРП Худик М.П. ухвалою від 10.03.2021 року скаргу ОСОБА_1 стосовно судді Франківського районного суду м.Львова ОСОБА_6 залишив без розгляду та повернув її скаржнику.
       Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
       Відповідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Частиною першою статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
       Серед підстав зобов`язання відшкодування матеріальної шкоди відповідно до вимог статті 1174 ЦК України, є наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є незаконними.
       Згідно з частиною п`ятою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній чи юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
       У той же час частиною шостою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
       Такі підстави, зокрема визначені у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Із змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги ґрунтуються по причині незгоди з порушенням суддею Франківського районного суду м.Львова Мартьяновою С.М. процесуальних норм права при розгляді цивільної справи № 465/2699/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 
Проте в зазначених вище випадках між позивачем та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.
Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.
Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.
       У статті 126 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
       Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
       Для перевірки законності та обґрунтованості судових рішень у ЦПК України передбачено процедуру апеляційного, а у деяких випадках касаційного перегляду. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.
       Отже, положеннями Конституції України та ЦПК України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність суддів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях, тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом звернення до них з позовом про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рішення, з яким не погоджується учасник судового процесу.
       Намагання оспорити акти і дії (бездіяльність) суддів шляхом подання окремого позову є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.
       Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної рішенням суду можуть бути задоволені лише у випадках вказаних вище.
Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про Вищу раду правосуддя".
Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.
Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (ст. ст. 126, 129 Конституції України).
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" судам роз`яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, пп. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.
Зазначені роз`яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. 
У зв`язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.
       За змістом частини першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
       Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
       Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
       Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, позивач повинен довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням шкоди і розмір відшкодування. При цьому встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено причинного зв`язку між завданою моральною шкодою та діями судді та суду, інших належних та допустимих доказів щодо завдання моральної шкоди позивачем не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. 
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду слід скасувати та постановити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,- 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу держави Україна в особі Державної казначейської служби України - задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року - скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи - Вища рада правосуддя, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, про відшкодування моральної шкоди, завданої під час здійснення правосуддя – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 січня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Левик Я.А.

                                                                                Шеремета Н.О.