ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 грудня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/4344/22	
Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Коршуна А.О. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Суховарова А.В.,        
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу	 Головного управління ДПС у Дніпропетровській  області 	
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду  від 20.05.2022р. у справі №160/4344/22	
за  позовом:	ОСОБА_1 	
до:  про:	Головного управління ДПС у Дніпропетровській  області  визнання протиправною та скасування вимоги 	

ВСТАНОВИВ:

           21.02.2022р. ОСОБА_1 , за допомогою засобів поштового зв`язку, звернувся  до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській  області (далі – ГУ ДПС у Дніпропетровській  області) про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії, судом першої інстанції позов зареєстровано 22.02.2022р.  /а.с. 1-11,43/
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.03.2022р. вищезазначений адміністративний позов було залишено без руху та позивачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків адміністративного позову / а.с. 52/.
У встановлений судом строк позивачем зазначені судом недоліки адміністративного позову було усунуто / а.с. 58-63/ та ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від  22.03.2022р.   за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії  відкрито провадження у справі №160/4344/22 та справу призначено до судового розгляду / а.с. 64/.
Позивач, посилаючись у адміністративному позові / а.с. 1-11/  на те, що на початку лютого 2022р. з додатку «Дія» йому стало відомо про те, що на виконанні у Нікопольському відділі державної виконавчої служби м. Дніпро знаходяться виконавчі провадження по стягненню з нього боргу з єдиного соціального внеску (далі- ЄСВ) та після ознайомлення з постановами державної виконавчої служби у додатку «Дія» йому стало відомо про те, що  ГУ ДПС у Дніпропетровській  області  прийнято вимогу №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. про стягнення з нього боргу з ЄСВ у розмірі 29293,44 грн. та вимогу №Ф-3216-58У від 17.02.2021р.  по стягнення з нього боргу  з ЄСВ у розмірі 8495,3 грн.  Позивач вважає, ці вимоги відповідача необґрунтованими та безпідставними з огляду на те, що він дійсно 04.03.200р. зареєстрований як фізична особа-підприємець, але у періоди за які прийняті відповідачем вимоги про сплату боргу він був офіційно працевлаштований та за його місцем роботи нараховувався  та сплачувався за нього ЄСВ, також у ці періоди він підприємницьку діяльність не вів та доходи , окрім заробітної плати, не отримував. З огляду на наведене позивач просив суд визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки), складені ГУ ДПС у Дніпропетровській області  №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р., а також  зобов`язати ГУ ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування в інтегрованій картці платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 шляхом виключення з неї сум заборгованості, які виникли на підставі вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р..
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2022р. у справі №160/4344/22 адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано вимоги ГУ ДПС у Дніпропетровській  області про сплату боргу №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р., у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, стягнуто з бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1405 грн. 90 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн../ а.с. 91-95/.
Відповідач - ГУ ДПС у Дніпропетровській  області , не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу / а.с. 102-108/, але ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.07.2022р. апеляційна скарга повернута заявнику на підставі ст.сь. 169,298 КАС України / а.с. 133/.
Відповідачем було повторно подано апеляційну скаргу на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.05.2022р. у справі №160/4344/22  та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження безпосередньо до суду апеляційної інстанції / а.с. 136-147/, та  з метою забезпечення розгляду цієї апеляційної скарги ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2022р. витребувано з суду першої інстанції матеріали справи  №160/4344/22 / а.с. 149/, які  надійшли до Третього апеляційного адміністративного суду 18.08.2022р.  / а.с. 152/.
Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.08.2022р.  у справі №160/4344/22 заявнику апеляційної скарги поновлено строк на апеляційне оскарження та апеляційна скарга ГУ ДПС У Дніпропетровській  області на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 20.05.2022р. у справі №160/4344/22 залишена без руху та відповідачу надано строк для усунення зазначених судом недоліків апеляційної скарги. / а.с. 153/.
Відповідачем у встановлений судом апеляційної інстанції строк було усунуто зазначені судом недоліки апеляційної скарги / а.с. 156-158/.
Оскільки станом на 06.09.2022р. судді Панченко О.М. та Чередниченко В.Є., які входять до складу колегії  суддів, що розглядає справу №160/4344/22, перебували у відпустці із застосуванням системи автоматизованого документообігу суду у цій справі здійснено повторний автоматизований розподіл та визначено колегію суддів, що розглядає справу у складі: головуючий суддя Коршун А.О. (доповідач), суддя Прокопчук Т.С., Суховаров А.В. / а.с. 159,160/ та ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 06.09.2022р.  у справі №160/4344/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ДПС У Дніпропетровській  області на рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду   від 20.05.2022р. у справі №160/4344/22 / а.с. 161/ та справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 11.10.2022р.  / а.с. 162/,   про що судом апеляційної інстанції було належним чином  повідомлено учасників справи / а.с. 163,164/.
Відповідач, посилаючись у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи зроблено висновки, які суперечать фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття ним рішення у справі з порушенням  норм чинного законодавства, просив скасувати рішення суду першої інстанції від 20.05.2022р. у цій справі та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог адміністративного позову у повному обсязі. 
Позивач, посилаючись у письмовому відзиві на апеляційну скаргу / а.с. 167-170/ на те, що судом першої інстанції у цій справі постановлено правильне рішення без порушень норм чинного законодавства, просив суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції від 20.02.2022р. у цій справі залишити без змін. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали адміністративної справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  наступних підстав.
Під час розгляду цієї  справи судом першої інстанції встановлено, та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ГУ ДПС у Дніпропетровській  області прийнято вимоги:
-           № Ф-3216-58  від 14.02.2020р.  щодо сплати ОСОБА_1 заборгованості зі сплати ЄСВ у розмірі 29293,44грн. з період з 2017р. по 31.12.2019р..  / а.с. 30/;
-          № Ф-3216-58У  від 17.02.2022р.  щодо сплати ОСОБА_1  заборгованості зі сплати ЄСВ у розмірі 8495,30грн. за період з 01.01.2020р. по 01.01.2021р.  / а.с. 31/; 
і саме ці рішення податкового органу – відповідача у справі, який у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень, є предметом оскарження у цій справі. 
          Як встановлено під час розгляду цієї справи підставами для прийняття відповідачем вищезазначених рішень стала  реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємцем,  платником ЄСВ / а.с. 15/ та не сплата ним у встановленому законом порядку і строки ЄСВ у період з 01.01.2017р. по 01.01.2021р., про що відображена інформація у інтегрованій картці платника податків / а.с. 75-77/, з якої вбачається наявність заборгованості за сплати ЄСВ у розмірі 37788,74 грн. станом на 31.12.2021р. . 
          При цьому судом під час розгляду справи встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 у період з 01.01.2017р. по 01.01.2021р. був найманим працівником, що підтверджується належними письмовими доказами, які були досліджені судом під час розгляду цієї справи та долучені до матеріалів справи / а.с. 16-22/  і його роботодавці в установленому законом порядку, розмірі  та строки сплачували за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір, що також підтверджується належними письмовими доказами, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи / а.с. 24-26/, тоді як відповідачем у справі, в порушення вимог ч. 2 ст. 77 КАС України, під час розгляду цієї справи судом не було надано суду будь-яких належних письмових доказів щодо впровадження позивачем у справі у період з 01.01.2017р. по 01.01.2021р. підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. 
          Спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами  Податкового кодексу України  (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так нормами ПК України надано визначення, серед іншого, наступних понять для цілей оподаткування:
-          самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу); 
-          працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону (пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу).
Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок, ЄСВ), відповідно до п.2 ч.1  ст. 1 Закону - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Нормами ст. 2 Закону визначено, що його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону Також встановлено, що виключно цим  Законом  визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Крім цього ч. 1 ст. 1 Закону, зокрема п. 3 та п. 10, надано визначення наступним поняттям: 
- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому  законом  порядку єдиний внесок; 
- страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього  Закону  зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
При цьому платниками єдиного внеску, відповідно до абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону , є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Положеннями п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону  до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Єдиний внесок, відповідно до абз. 1 п. 1 ,2 ч. 1 ст. 7 Закону  нараховується:
-          для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
-          для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. 
При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
-          для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Але незважаючи на вищенаведені норми законодавства, які регулюють питання адміністрування ЄСВ, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини щодо адміністрування ЄСВ при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює,  Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  не врегульовано.
Сукупний аналіз наведених норм чинного законодавства дають можливість зробити висновок про те, що платниками єдиного соціального внеску є, серед інших фізичні особи-підприємці, і необхідною умовою  для сплати такою особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження цією особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ, оскільки саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць, але при цьому за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки  метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене дає підстави для висновку про те, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Таким чином особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником, а в  іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наведене  відповідачем в обґрунтування правомірності прийняття спірної вимоги тлумачення норм  Закону, яке полягає у необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, не можуть бути прийняті судом до уваги та ґрунтуються на помилковому тлумаченні відповідачем норм чинного законодавства оскільки у разі застосування такої конструкції адміністрування ЄСВ  це призведе до подвійної сплати ЄСВ (безпосередньо особою та роботодавцем) за один і той самий період і за одну і ту саму особу, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний висновок щодо застосування норм Закону під час розв`язання  побідних відносин  зроблено  Верховним Судом та викладено у постановах від 27.11.2019р. у справі №160/3114/19), від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду цієї справи у їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що відповідач, які у спірних відносинах виступає у якості суб`єкта владних повноважень,  під час прийняття рішень – вимог  №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р., про сплату ОСОБА_1 заборгованості з ЄСВ, діяв не у спосіб визначений чинним законодавством, що у свою чергу є підставою для визнання протиправними та скасування таких рішень суб`єкта владних повноважень, і суд першої інстанції постановив обґрунтоване рішення щодо задоволення цієї частини позовних вимог. 
Щодо заявлених позивачем у справі позовних вимог про зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування в інтегрованій картці платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 шляхом виключення з неї сум заборгованості, які виникли на підставі вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3216-58 від 14.02.2020р. та №Ф-3216-58У від 17.02.2021р., то колегія суддів з огляду на те, що предметом спору у цій справі оскарження прийнятих  відповідачем вимог про сплату ОСОБА_2  боргу з ЄСВ, якими визначено розмір заборгованості, то з огляду на положення  ч. 4 ст. 25 Закону  України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №5 від 12.01.2021р., Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1162 від 24.11.2014р. та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.12.2014р. за № 1553/26330, з урахуванням того, що вимога про сплату боргу з ЄСВ вважається відкликаною у разі, серед іншого, якщо вона скасована рішенням суду у день набрання судовим рішенням законної сили, то ці позовні вимоги є передчасними і на момент розгляду цієї справи відсутні підстави вважати, що право позивача на формування в інтегрованій картці платника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відомостей про відсутність заборгованості зі сплати єдиного внеску за ОСОБА_1 через скасування рішенням суду, яке набрало законної сили, вимог про сплату боргу,   буде порушено відповідачем у майбутньому, тому вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Щодо вирішення судом першої інстанції питання розподілу судових витрат, які були понесені позивачем під час розгляду цієї справи, та складаються зі сплати судового збору у розмірі 992,4 грн. / а.с. 41/ та 744,3 грн. / а.с. 42/ за подання адміністративного позову та заяви про забезпечення позову (відповідно) та витрат на професійну правову допомогу у розмірі  3000 грн., то колегія суддів вважає що суд першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням положень ст.ст. 132,134 КАС України, та з огляду на складність справи і часткове задоволення заявлених позовних вимог позивача, поклав на відповідача у справі обов`язок відшкодувати понесені позивачем судові витрати пропорційно до обсягу задоволених позовних вимог позивача та стягнув з бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1405 грн. 90 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, та постановив правильне рішення про часткове задоволення заявлених позивачем вимог у цій справі, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, і оскільки під час апеляційного розгляду справи не було встановлено будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які б потягли за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, вважає необхідним рішення суду  першої інстанції від 20.05.2022р. у цій адміністративній справі  залишити без змін, а апеляційні скарги відповідача та позивача  необхідно залишити без задоволення, оскільки доводи,  апеляційних скарг, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у даній справі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну   скаргу  Головного управління ДПС у Дніпропетровській  області– залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського  окружного адміністративного суду   від 20.05.2022р. у справі №160/4344/22 –  залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені ст. 329, 331 КАС України.
                    Постанову  виготовлено та підписано 07.12.2022р. 
   
Головуючий - суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров