справа № 754/12479/21
головуючий у суді І інстанції Лісовська О.В.
провадження № 22-ц/824/2483/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
15 лютого 2023 року                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,
за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мисляковського Дмитра Сергійовича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання чоловіка та жінки у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та про поділ майна подружжя, 
в с т а н о в и в :
У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду міста Києваз позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд: здійснити поділ спільного майна та визнати за ним право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та частину автомобіля Renault Scenic д/н НОМЕР_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 03 грудня 2008 року. У період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Renault Scenic д/н НОМЕР_1 . Право власності на майно зареєстровано за відповідачем. Оскільки добровільно вирішити питання щодо поділу майна сторони не можуть, позивач звертається до суду з цим позовом, в якому просить здійснити поділ спільного майна подружжя, 
У вересні 2021 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , у якій позивач просила суд: встановити факт окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин між сторонами; визнати транспортний засіб Renault Scenic д/н НОМЕР_1 особистою приватною власністю позивача; визнати за позивачем право власності на 1/1 частину транспортного засобу Renault Scenic д/н НОМЕР_1 ; визнати за позивачкою право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюбні відносини з позивачем припинені з січня 2018 року. Для вирішення питання поділу майна їй необхідно встановити факт окремого проживання. З початку 2018 року у сторін припинені шлюбні відносини. З 1979 року по 1998 рік відповідач проживала та була зареєстрована у квартирі батьків за адресою: АДРЕСА_2 . 
У 2008 році батьки разом з братом приватизували вказану квартиру.                         З 07 квітня 1998 року по 18 серпня 2009 року відповідач постійно проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . 
У 2009 році батьки разом з братом продали квартиру АДРЕСА_4 , в той же день відповідачем було придбано спірну квартиру за кошти, отримані від продажу квартири батьками. Загалом батьки разом з братом подарували відповідачу грошові кошти у розмірі 243 984 грн для придбання нею спірної квартири, що становило 70 % вартості квартири.                    30 % вартості квартири, що дорівнює 106 016 грн, були її особистими грошовими коштами, що збиралися нею тривалий час. Таким чином, квартира є її особистим майном. На день придбання квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі лише 8 місяців, позивач не мав матеріальної можливості для придбання квартири. 
Що стосується автомобіля, то він був придбаний відповідачем у 2018 році у Литовської компанії за 1715 Євро з подальшим розмитненням в Україні та реєстрацією на своєї ім`я. Вартість розмитнення склала 41 471 грн, що була сплачена 29 січня 2019 року. Оскільки з початку 2018 року сторони разом не проживають, автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача. На підставі викладеного відповідач звертається до суду із цим зустрічним позовом.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на частину автомобіля Renault Scenic д/н НОМЕР_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 810 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем під час розгляду справи по суті не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти, отримані її батьками від продажу нерухомого майна, були витрачені на придбання спірної квартири.
Жодних належних та достовірних доказів на підтвердження того, що батьки та брат відповідача подарували їй отримані від продажу квартири кошти, суду надано не було. Відсутні будь-які підтверджуючі письмові докази щодо укладення договору дарування грошових коштів.
Автомобіль придбаний сторонами у період шлюбу, тому суд першої інстанції вважає, що автомобіль є спільним майном та підлягає поділу на загальних підставах.
Тверджень відповідача про те, що автомобіль придбаний нею за особисті кошти не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту, а тому суд вважає дані твердження безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.
Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що сторони з 2018 року не проживають однією сім`єю, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мисляковський Д.С. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що квартира за адресою АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_1 на 70% за грошові кошти від продажу її батьками та братом квартири за адресою АДРЕСА_2 , що було підтверджено показами свідків.
Інші 30% вартості указаної квартири, що дорівнює 106 016 грн, були її особистими грошовими коштами, які вона збирала тривалий час, що також було підтверджено показами свідків.
Відтак, квартира за адресою АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_1 за кошти, які належали їй особисто та є її особистою приватною власністю.
ОСОБА_2 не мав змоги придбати за власні кошти навіть 10 % цієї квартири, в зв`язку з тим, що він не мав таких доходів та ніде не працював, а якщо працював, то фіктивно. Вказаний факт у тому числі підтверджений Листом ГУ ДПС у м. Києві від 18 жовтня 2021 року (а.с. 94). Але указані обставини залишені судом першої інстанції поза увагою.
Додані до відзиву на зустрічну позовну заяву відповідачем докази (письмові та електронні) подані з порушенням вимог ЦПК України (не засвідчені належним чином, не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу, веб-сайти (сторінки) не подані, як електронний доказ) відповідно є неналежними, недопустимими, недостовірними та недостатніми доказами.
У цій справі, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що відповідач вклав хоч якісь грошові кошти у придбання манна, що є предметом судового розгляду.
Долучені до матеріалів справи чеки є нічим іншим, як роздрукованими папірцями, без підписів та печаток, які можливо надрукувати навіть в домашніх умовах. Посилання судом на такі докази у своєму рішенні є порушенням норм процесуального права.
Частиною 6 статті 57 СК України не встановлено вимог до обов`язкового встановлення режиму окремого проживання і в цьому випадку суду достатньо встановити факт, що сторони фактично припинили шлюбні відносини з січня 2018 року.
Істотними обставинами, які слугують підставою для відступлення суду від презумпції рівності часток подружжя при вирішенні цього спору по поділ спільного майна подружжя, стосовно спірної квартири є факти проживання двох дітей з позивачкою та їх повне перебування на її утриманні, а також те, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 03 грудня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 22 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 23 т. 1).
09 липня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 37 т. 1).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб марки «Renault Scenic», д/н НОМЕР_1 , дата реєстрації 13 лютого 2019 року (а.с. 39 т. 1).
29 січня 2019 року ОСОБА_1 сплатила передоплату за митне оформлення, що підтверджується квитанцією № 0.0.1253305025.1 (а.с. 40 т. 1)
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Дослідивши матеріали справи, колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не надала доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти та за кошти, які отримані від продажу належної її батькам та брату квартири.
У матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 коштів в розмірі 243 984 грн ОСОБА_1 .
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у пункті 8.1 договору купівлі-продажу від 09 липня 2009 року покупець - ОСОБА_1 підтвердила, що на момент укладення цього договору, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який своєю заявою, засвідченою 09 липня 2009 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., дає свою згоду на придбання цієї квартири за їх спільні кошти подружжя (а.с. 37 т. 1).
Крім того, пунктом 14 цього договору визначено, що про зміст прав та обов`язків сторін за цим договором, про правові наслідки укладеного тут правочину (у тому числі, але не обмежуючись статями 355, 368, 369 ЦК України про право спільної сумісної власності, статтями 655-668, 673-675, 678-681, 687-692 ЦК України, статей 57-74 СК України про спільність та роздільність майна подружжя).
Таким чином ОСОБА_1 не доведено факт придбання спірної квартири за особисті кошти, а також їй було достовірно відомо та умовами договору купівлі-продажу передбачено, що така придбана за спільні кошти подружжя, а ОСОБА_1 роз`яснено наслідки укладення правочину з визначеними у ньому умовами.
При цьому доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 під час їх шлюбу не був офіційно працевлаштований, таких висновків не спростовують.
Крім того, з наявної у матеріалах справи копії книжки ОСОБА_2 вбачається, що у період з 01 жовтня 2003 року по 31 грудня 2008 року він працював на посаді заступника директора ТОВ «Агрополіс 2000» (а.с. 247-249 т. 1)
 
Щодо транспортного засобу, то колегія апеляційного суду звертає увагу на таке.
ОСОБА_1 посилалася на те, що такий придбаний нею за її власні кошти у 2018 році, коли їх з відповідачем шлюбні відносини були уже припиненими.
Частиною 6 статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Положення цієї статті стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.
Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині 6 статті 57 СК України.
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Однак жодну з підстав передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 57 СК України ОСОБА_1 не доведено, а тому правильними є висновки суду першої інстанції про те, що презумпція спільної сумісної власності подружжя не спростована, а тому таке підлягає поділу між сторонами у рівних частинах.
Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічних позовної вимог та задовольнив первісний позов, проте у резолютивній частині оскаржуваного рішення у порядку поділу спільного майна визнав за ОСОБА_2 частини спірної квартири та автомобіля, але не зазначив, що право власності на іншу частини цього майна визнається за ОСОБА_1 , оскільки всі частини майна при його поділі у загальній сумі мають становити одиницю, а тому оскаржуване судове рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.
Відповідно до частини 1, 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно в формулюванні резолютивної частини, яка не змінює суть такого рішення, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мисляковського Дмитра Сергійовича задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 червня 2022 року в частині задоволених первісних позовних вимог змінити, виклавши резолютивну частину в такій редакції:
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на: частину квартири АДРЕСА_1 та на частину автомобіля Renault Scenic д/н НОМЕР_1 .
У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за  ОСОБА_1 право власності на: частину квартири АДРЕСА_1 та на частину автомобіля Renault Scenic д/н НОМЕР_1 .
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   

 
Головуючий                                                                        Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                              О.Ф. Лапчевська