Справа № 462/3655/21                                Головуючий у 1 інстанції: Гладишева Х.В. 
Провадження № 22-ц/811/4588/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
секретаря: Салати Я.І.
з участю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович, про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А., про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що 12 серпня 2016 року між нею та відповідачем укладено попередній договір, згідно умов якого сторони зобов`язувалися в майбутньому до 01 січня 2017 року включно, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 
Вказувала, що оскільки до 01 січня 2017 року договір купівлі-продажу не було укладено, 31 серпня 2017 року між нею та відповідачем було укладено новий попередній договір, згідно умов якого сторони зобов`язалися в майбутньому до 31 серпня 2018 року включно, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу зазначеної квартири. 
Згідно п.3 попереднього договору від 31 серпня 2017 року купівля-продаж квартири повинна бути вчинена на суму, що на день підписання основного договору становитиме 639 500 грн., що станом на дату укладення договору за офіційним курсом НБ України становить 25000 дол.США. 
Також зазначала, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору купівлі-продажу квартири та своєї платіжної спроможності 12 серпня 2016 року сплатила продавцю забезпечувальний платіж в розмірі 638 500 грн. 
Стверджувала, що відповідач в свою чергу зобов`язався до 31 серпня 2018 року включно укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири, однак на час подання позову основний договір між сторонами так і не укладено, при цьому грошові кошти, сплачені нею згідно попереднього договору відповідач не повернув. 
Звертала увагу, що на дані правовідносини поширюються положення про аванс, а від так просила стягнути з відповідача 6385 00 грн., що станом на дату укладення попереднього договору еквівалентно 24960 дол. 90 центів США.
Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук Олександр Анатолійович, про стягнення коштів – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 659299 (шістсот п`ятдесят дев`ять гривень двісті дев`яносто дев`ять) грн. 74 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6592 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто дві) грн. 99 коп.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі покликаються на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що договір, який було укладено між сторонами є нікчемним, оскільки в даному випадку було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири.
Вказує, що між сторонами було укладено попередній договір купівлі- продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до істотних умов якого позивач ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання протягом року продати ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_2 , 31 серпня 2017 року вказаний договір був пролонгований.
Також звертає увагу, що відповідач не узгоджував з позивачкою дату 31 серпня 2018 року о 16:30 як час укладення основного договору, а також на те, що ОСОБА_5 не відмовляється від укладення основного договору.
Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення. Яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №254746063 від 28 квітня 2021 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 
12 серпня .2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір, згідно умов якого сторони зобов`язувалися в майбутньому до 01 січня 2017 року включно, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
31 серпня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено новий попередній договір, згідно умов якого сторони зобов`язалися в майбутньому до 31 серпня 2018 року включно, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу зазначеної квартири. Згідно п.3 попереднього договору від 31 серпня 2017 року купівля-продаж квартири повинна бути вчинена на суму, що на день підписання основного договору становитиме 639 500 грн., що станом на дату укладення договору за офіційним курсом НБ України становить 25 000 дол.США.
Також встановлено, що у відповідності до п.8 попереднього договору, ОСОБА_1 12 серпня 2016 року сплатила продавцю – відповідачу по справі, забезпечувальний платіж в розмірі 638 500 грн., що станом на дату укладення попереднього договору еквівалентно 24 960 дол. 90 центів США
Як вбачається із листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А., від 31 серпня 2018 року №616/01-16 ОСОБА_3 , продавець за попередній договором, не з`явився, у зв`язку з чим основний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не укладався.
Згідно п.9 попереднього договору від 12 серпня 2016 року та п.10 попереднього договору від 31 серпня 2017 року у випадку відмови продавця від укладення основного договору на умовах, визначених цим договором, покупець вправі відмовитися від виконання цього договору. При цьому сума забезпечувального платежу (згідно з п.8 цього договору) підлягає негайному поверненню покупцю.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відносини з укладення попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна регулюються ст. 635 ЦК України та параграфом 1 Глави 54 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Згідно положень ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що невстановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок невстановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору невстановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється відукладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо іншене встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Оскільки з положень ст. 635 ЦК України не вбачається будь-яких обмежень щодо виду або предмету договору, який можуть зобов`язатися укласти сторони у майбутньому на підставі попереднього договору, тому така домовленість може бути досягнута сторонами щодо будь-яких договорів: про відчуження майна (у тому числі нерухомого), надання послуг, виконання робіт, надання майна в найм тощо.
Таким чином, попередній договір створює для сторін одне основне зобов`язання: укласти протягом узгодженого терміну певний тип цивільно-правового договору на заздалегідь узгоджених умовах.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.
Для підтвердження укладення між сторонами попереднього договору, за яким у сторін виникають певні зобов`язання, цей договір має містити в собі предмет та інші істотні умови основного договору, а, також, попередній договір повинен укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те укладений між сторонами попередній договір щодо продажу в майбутньому спірного житлового будинку є нікчемним в силу вимог положень ч.1 ст.220 ЦК України та не породжує ніяких правових наслідків для сторін щодо зобов`язання в майбутньому укласти договір купівлі-продажу, оскільки сторонами не дотримано обов`язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, укладення якого сторони обумовили в майбутньому.
Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої із сторін, то аванс повертається його власникові.
Отже, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом, а не завдатком і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов`язання випливає із договору, укладеного сторонами.
Якщо покупець, бажаючи в майбутньому придбати товар, нерухоме майно, вносить продавцеві частину коштів. Продавець приймає ці кошти під зобов`язання у майбутньому продати саме дане нерухоме майно саме цьому покупцеві то це не є завдаток, це є аванс, що має місце в даній справі.
Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-82цс13, від 13.02.2013 року у справі №6-176цс12, 20.11.2019 року у справі № 310/3023/16-ц провадження № 61-25543св18.
Сторонами по справі не заперечувався факт укладення зазначених вище попередніх договорів та отриманням відповідачем ОСОБА_3 від позивачки ОСОБА_1 з 12 серпня 2016 року грошових коштів на загальну суму 638500 грн.
Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Судом встановлено, що укладені між позивачем та відповідачем договори від 12 серпня 2016 року та 31 серпня 2017 року відповідає вимогам законодавства щодо попереднього договору, у них міститься волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору. У попередньому договорі від 31 серпня 2017 року міститься вимога про укладення у строк не пізніше 31 серпня 2018 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Однак основний договір купівлі-продажу, щодо якого укладалися попередні договори між сторонами укладено не було.
Як вбачається із правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року № 711/5065/15-ц, «посилання заявника на те, що саме з вини іншої особи сторони не уклали основний договорів, а тому позивачка за первісним позовом втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору.
За наведених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що враховуючи, що сторони домовилися укласти договір у майбутньому, але відповідним чином його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору кошти визнаються авансом, а тому повертаються в тому розмірі, в якому вони надавались.
Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
При цьому вказана норма не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23.09.1994 № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Відповідно до ч. 1 ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Як вбачається зі змісту договору, сторони визначили у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті, а тому сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Оскільки сторони у попередньому договорі передбачили суму у еквіваленті до долара США, то у відповідача виникло зобов`язання повернути на вимогу позивача кошти у національній валюті - гривні, проте у сумі, визначеній за офіційним курсом НБУ, встановленим на день платежу.
Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц зазначив, що якщо заборгованість за грошовим зобов`язанням стягується в судовому порядку, сума боргу визначається за курсом на день прийняття судового рішення, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18). Отже, на день ухвалення рішення, при визначенні суми до стягнення, суд повинен визначити і врахувати курс долара США та ухвалити рішення про стягнення сум в межах заявлених позовних вимог.
Позивач просив стягнути кошти, внесені за попереднім договором в розмірі 685356,42 грн. Такий розрахунок нею було зроблено станом на день подачі позовної заяви 24.05.2021 року із застосування офіційного курсу НБУ долара США до гривні станом на цю дату.
Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом на 17.11.2021 року становить 26,4133. Дана інформація є загальновідомою, оскільки міститься в мережі інтернет на сайті НБУ (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=17.11.2021&period=daily). Відтак, станом на день ухвалення рішення відповідач мала б повернути позивачу 659299,74 грн. (24960,90*26,4133).
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів, внесених за попереднім договором від 31 серпня 2017 року у розмірі 659 299,74 грн.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 13 березня 2023 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.