ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2678/23 Справа № 185/6302/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року                                місто Дніпро Дніпропетровської області 
Єдиний унікальний номер 185/6302/22
Номер провадження 22-ц/803/2678/23
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Биліни Т.І., Максюти Ж.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року головуючого судді Гаврилова В.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві,-
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі- ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») про стягнення моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві.
Позов мотивований тим, що  ОСОБА_1 працював понад 24 роки у шкідливих умовах. За час роботи у відповідача отримав професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.), ЛН першого-другого ступеня, нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху), має виробничу травму. 28 серпня 2014 року позивачу встановлено третю групу інвалідності з втратою професійної працездатності 60%. Внаслідок професійного захворювання позивачу було завдано моральної шкоди, в нього було порушено нормальні життєві зв`язки. Він вимушений лікуватися, постійно відчуває фізичні страждання та біль, має погане самопочуття. Відчуває психологічний дискомфорт. Не має можливості займатись тяжкою фізичною роботою, виконувати важку працю по дому.Просив стягнути завдану моральну шкоду у розмірі 234 000 грн.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 120 000 грн з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», від імені та в інтересах якого, на підставі довіреності, діє ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невірну оцінку доказам по справі, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що сама по собі робота у шкідливих та небезпечних умовах не порушує прав працівника. За відсутності належних та допустимих доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження про заподіяння моральної шкоди відсутні. Вважають, що судом не було належним чином досліджено Акт огляду потерпілого МСЕК та Індивідуальну програму реабілітації інваліда, в яких спеціалістами МСЕК зазначаються потреби щодо психологічної реабілітації хворого. Позивач зазначає, що позбавлений нормальних життєвих зв`язків та прикладає додаткових зусиль для організації свого життя, проте не конкретизує в чому це виражено, не наводить та не надає доказів на підтвердження своїх пояснень. Індивідуальна програма реабілітації інваліда не містить вказівок на необхідність психологічного лікування, а також наявності в позивача психологічних чи моральних страждань.
Щодо незабезпечення безпечних умов праці та нешкідливих умов праці, зазначено, що позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під підпис, в порядку ст. 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоров`я та пов`язані з цими умовами праці пільги та компенсації, тобто позивач свідомо йшов працювати в шкідливих, важких та небезпечних умовах праці. Також, щорічно проходив періодичний медичний огляд та був усвідомлений про стан свого здоров`я, мав можливість припинити трудовий договір. Сама важкість, небезпечність та шкідливість технологічного процесу виробництва на підприємстві відповідача не є достатньою та самостійною підставою для відповідальності підприємства у вигляді моральної шкоди по професійному захворюванні чи іншому ушкодженні здоров`я працівника при виконанні ним трудових обов`язків. Обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що позивач наводить в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані позивачу встановленням групи інвалідності, щомісячними страховими виплатами по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою ФСС України одноразової допомоги в зазначеному розмірі, оплатою витрат на лікування та інші пільги, передбачені діючим законодавством України (призначенням відповідної пенсії).
Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, вважаючи доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача щодо порушення ним вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» та настанням у позивача негативних наслідків – втрати професійної працездатності у розмірі 60 %. 
ОСОБА_1 був забезпечений необхідними засобами індивідуального захисту та спеціальним одягом, а також ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» були створені, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, безпечні і нешкідливі умови праці. 
Зауважено, що позивачу встановлено третю групу інвалідності, яка є робочою, йому не протипоказана фізична праця взагалі на поверхні і позивач може реалізувати своє право на працю і після отримання професійного захворювання він реалізував це право. 
Зазначено, що за відсутності у справі доказів зміни психічного стану позивача підстави для ствердження позивачем та встановлення судом про заподіяння моральної шкоди відсутні.
Зазначено, що встановлення самого ступеню втрати профпрацездатності не підтверджує і не може підтверджувати наявність факту спричинення потерпілому моральної шкоди. Вважають, що лише при наявності експертного висновку про встановлення позивачу факту моральної шкоди, суд обґрунтовано, встановивши інші умови відшкодування цього виду шкоди, як то протиправність діяння чи бездіяльності особи, яка таку шкоду завдала, шляхом встановлення конкретних нормативних актів, які роботодавцем було порушено відносно позивача при заподіянні шкоди його здоров`ю, наявність причинного зв`язку між шкодою здоров`ю позивача та протиправними діяннями заподіювача, вини особи в її заподіянні, суд міг визначити його розмір у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України. Зауважено, що матеріали справи не містять висновку судової психологічної експертизи.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи викладене, оскільки вказана справа є малозначною, то підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановивши, що позивач працював понад 24 роки у шкідливих умовах у відповідача та за час роботи отримав професійні захворювання, мав виробничу травму, що підтверджується копіями акту розслідування виникнення хронічного професійного захворювання та акту про розслідування нещасного випадку, що позивачу встановлено третю групу інвалідності з втратою професійної працездатності 60%, дійшов висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є законними та обґрунтованими.
При визначенні розміру моральної шкоди суд оцінивши глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, а також конкретні обставини по справі і розмір втрати професійної працездатності, призначення позивачу групи інвалідності, характер професійних захворювань та їх наслідки для здоров`я позивача, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, дійшов висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 120 000 грн.
Зазначений висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статей 153,237-1 КЗпП України.
Висновок суду підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30 липня 2014 року, згідно якого позивач отримав професійніі захворювання: - хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої т. ( пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.). ЛН першого другого ст. J60- J70; - нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху). Н 90.3. Професійне захворювання виникло через неефективність роботи систем вентиляції, кондиціювання повітря, захисних засобів, механізмів засобів індивідуального захисту та в умовах запиленості повітря робочої зони та підвищеного рівня шуму. Причина виникнення професійного захворювання: - запиленість повітря робочої зони: - концентрація вугільно-природного пилу 54,7 мг/м3, при ГДК 2,0 мн/м3, 83 % часу зміни.), у тому числі максимальний вміст вільного двоокису кремнію 10, 16%; - рівень шуму: 89 дБА при ГДР 80 дБА, 100% часу зміни. Державні санітарні норми та ппавила «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом МОЗ України від 08 квіт7ня 2014 року № 428, додаток 4 – 3 клас 2 ступеню – «шкідливий». 
Крім того, наявність у позивача професійних захворювань відображено у виписках із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 , медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського науково-дослідного інституту промислової медицини про наявність професійного характеру захворювання від 08 липня 2014 року, від 05 липня 2016 року. 
Довідкою МСЕК серії 12 ААА № 001630 від 28 серпня 2018 року ОСОБА_1 первинно-повторно встановлено 40 % втрати професійної працездатності у зв`язку із професійним захворюванням (первинно-25 % ХОЗЛ ,5%- туговухість ,10% травма Н-1 № 19 від 01.06.1995 року. Довідкою МСЕК серії 12 ААА від 05 вересня 2016 року ОСОБА_1 встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку із професійним захворюванням та третя група інвалідності з 15 серпня 2016 року по 01 вересня 2018 року.Довідкою МСЕК серії 12 ААА № 053307 від 06 вересня 2018 року ОСОБА_1 встановлено 60 % втрати професійної працездатності у зв`язку із професійним захворюванням та третя група інвалідності з 01 вересня 2018 року – безстроково.
Також, в матеріалах справи міститься Індивідуальна програма реабілітації інваліда  ОСОБА_1    від 05 вересня 2016 року № 652 та від 06 вересня 2018 року № 858.Крім того, в матеріалах справи міститься Акт № 19 про нещасний випадок на виробництві відносно постраждалого ОСОБА_1 .
Відповідач не оспорює факт перебування позивача в трудових відносинах.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності у зв`язку із профзахворюванням, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Згідно зі статтею 3 Конституцією України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Стаття 237-1 КЗпП України надає право працівникові на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з послідуючими змінами) та положень ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок про відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, відповідно до ст. ст.23, 1167 ЦК України, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, які він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується відповідними медичними документами.
Позивачу встановлено ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, що підтверджується довідками МСЕК, у зв`язку із чим, заподіяння моральних страждань є доведеним.
Доводи скаржника про те, що відповідачем в повному обсязі виконані обов`язки щодо забезпечення належних умов праці, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки саме негативні показники важких умов праці спричинили виникнення хронічних захворювань у позивача. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надані.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, що позивач свідомо працював в шкідливих умовах праці, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно дійшов висновку,що ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, оскільки він працював понад 24 роки у шкідливих умовах у відповідача та за час роботи отримав професійні захворювання, мав виробничу травму, внаслідок тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці позивач частково втратив професійну працездатність, що належним чином має бути компенсовано.
Доводи апеляційної скарги, що позивачу встановлено третю групу інвалідності, яка є робочою, йому не протипоказана фізична праця взагалі на поверхні і позивач може реалізувати своє право на працю і після отримання професійного захворювання він реалізував це право, не виключають моральних страждань позивача.
Крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача, а факт виникнення професійних захворювань у позивача у зв`язку із недосконалістю та шкідливістю виробничого процесу на підприємстві відповідача встановлений в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30 липня 2014 року.
Відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Звертаючись до суду, позивач зокрема зазначав, що внаслідок отримання хронічних професійних захворювань, що супроводжуються значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Що все це постійно та негативно позначалося та позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань. Крім того, позивач тепер час від часу вимушений проходити курси лікування, медичні обстеження, відновлювальні процедури, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого на виробництві професійного захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим він не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначалося та позначається на його душевному та фізичному стані. Вказані позивачем обставини нічим не спростовані.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції визначено виходячи із засад розумності та справедливості, а також характеру, глибини та тривалості душевних страждань та нервових переживань позивача. Правова позиція з приводу застосування принципів розумності, виваженості та справедливості при визначені розміру моральної шкоди викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі 197/42/20.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Доводи апеляційної скарги, що обмеження життєдіяльності, часткова втрата професійної працездатності та інше, що позивач наводить в підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, компенсовані встановленням позивачу групи інвалідності, щомісячними страховими виплатами по відсоткам втрати професійної працездатності, виплатою ФСС України одноразової допомоги в зазначеному розмірі, оплатою витрат на лікування та інші пільги, передбачені діючим законодавством України (призначенням відповідної пенсії), не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Твердження апелянта, що лише при наявності експертного висновку про встановлення позивачу факту моральної шкоди, суд обґрунтовано міг визначити його розмір у відповідності до вимог ст. 23 ЦК України, є безпідставними, оскільки наявність висновків експертизи не є обов`язковою для суду при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди. Ступінь втрати професійної працездатності позивачу встановлено МСЕК. Наявність чи відсутність у позивача моральної шкоди може бути встановлена судом без проведення відповідної експертизи.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.
Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд –
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: