ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року
м. Хмельницький

Справа № 676/4820/22
Провадження № 22-ц/4820/218/23

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року (суддя Бондар О.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в :
У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04 вересня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого позивач надав у борг відповідачу 4000 доларів США, які останній зобов`язався повернути.
01 вересня 2022 року позивачем було надіслано відповідачеві вимогу про повернення вищевказаної суми засобами поштового зв`язку, однак поштове відправлення повернулося позивачу із довідкою Укрпошти про те, що «адресат відмовився» отримувати конверт.
10 вересня 2022 року через мобільний додаток «Viber» позивач направив відповідачу копію вказаної вище вимоги про повернення суми позики. Дане повідомлення відповідач прочитав, але позивач не відповів і не передзвонив.
Із урахуванням викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 04 вересня 2014 року в сумі 4000 дол. США, а також витрати на правову допомогу.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 4000 дол.США та витрати на правничу допомогу в розмірі 9000 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1462 грн. 74 коп.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав суду боргову розписку, яка містить усі істотні умови договору позики, а відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання, борг не повернув. 
Суд першої інстанції, досліджуючи текст розписки, дійшов висновку, що долари, зазначені у розписці, є саме доларами США, так як зазвичай в Україні під «доларами» розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одиниці прирівнюється до долара США.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.
В обґрунтування скарги апелянт зазначав, що судом першої інстанції помилково було встановлено, що відповідач 04.09.2014 року позичив у позивача 4000 дол.США, про що було складено розписку без зазначення строку повернення. Стверджує, що коштів за вказаною розпискою від позивача він не отримував, метою розписки написаної ОСОБА_1 слугували інші домовленості, а розписка була гарантією виконання між ними домовленостей, а не позики як такої. На думку апелянта, позивач передчасно звернувся до суду із позовом, оскільки, якщо вважати днем пред`явлення вимоги вперше 11 вересня 2022 року, коли відповідач був ознайомлений із вимогою, то строком повернення є строк із 11.09.2022 року по 11.10.2022 року. Також зазначає, що суд у своєму рішенні керувався статтями Цивільного кодексу України, які регулюють спірні правовідносини , але не ті, які були предметом позову і розгляду у даній справі. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 04 вересня 2014 року ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 чотири тисячі доларів, зобов`язувався повернути.
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання не виконав, суму позики не повернув.
10 вересня 2022 року позивачем через додаток Viber було надіслано відповідачу фото Вимоги про повернення суми позики, яку відповідачем було отримано 11 вересня 2022 року та дана відповідь, з якої вбачається, що він незгідний з вимогою, оскільки позика не відбулася, а розписка мала бути знищеною, так як кошти він не отримував. (а.с. 10, 58)
Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження№ 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших. Отже, така судова практика є сталою і незмінною.
У зв`язку з цим посилання апеляційної скарги на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними, а доводи про те, що коштів за вказаною розпискою від позивача апелянт не отримував, метою розписки написаної ОСОБА_1 слугували інші домовленості, а розписка була гарантією виконання між ними домовленостей, а не позики є неспроможними. Так, у розписці чітко зазначено, що ОСОБА_1 позичив у позивача 4000 доларів, які зобов`язувався повернути. Цьому відповідно до статті 1046 ЦК України кореспондує обов`язок повернення позики. 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договору даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судами встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 згідно договору позики від 04 вересня 2014 року - 4 000 доларів США з терміном повернення відповідно до вимог абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України.
Таким чином, розписка містить дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розписка (позика) містять всі істотні умови договору позики, а між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору займу (позики).
Суд першої інстанції, досліджуючи текст розписки, дійшов правильного висновку, що долари, зазначені у розписці, є саме доларами США, так як зазвичай в Україні під «доларами» розуміється обіг доларів США, оскільки в основному курс національної грошової одиниці прирівнюється до долара США. 
Суд вірно виходив з того, що факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговою розпискою від 04 вересня 2014 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.
Наявність оригіналу боргової розписки у ОСОБА_2 свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, що унормовано у статті 545 ЦК України.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду:від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження№ 61-6674 св 21); від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96 св 21); від 25 березня 2019 року у справі№ 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785 св 18); від 30 січня 2019 рокуу справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586 св 17).
Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.
Договір позики відповідач не оспорював, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим доводи відповідача про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними.
Твердження апелянта щодо передчасного звернення позивача до суду про стягнення боргу за позикою, оскільки тридцять днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це на час подання позову ще не сплинуло, слід відхилити.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127 гс 11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту».
Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана у постановах Верховного Суду: від 06 лютого 2019 року у справі № 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц; від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21.
Апеляційний суд вважає, що подання позову про стягнення боргу за позикою, після спливу майже десяти днів від дня направлення вимоги про повернення суми позики, фактично не призводить до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту. 
Навіть після пред`явлення вимоги, а в подальшому позову до суду про стягнення боргу до ухвалення рішення сплинуло більше тридцяти днів, відповідач позику не повернув, а його твердження про необхідність дотримання строку тридцяти днів зі статтею 1049 ЦК України є, по суті, зловживанням правом (статті 3, 13, 16 ЦК України), оскільки одночасно з цим відповідач зазначає, що: а) позику не отримував, б) договірних відносин між сторонами не існує. 
Посилання суду першої інстанції на статтю 213 ЦК України, та аналіз ним змісту договору купівлі-продажу замість того, що слід було аналізувати договір позики є помилковим. Помилковим є також зазначення ним посилання на статті 549, 625, 633, 634, 1048, 1054, 1055 Цивільного кодексу України в розділі керуючись. Однак такі помилки на правильність вирішення судом першої інстанції спору по суті не вплинуло. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 листопада 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді                                                                                Т.О. Янчук

       Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк