КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
справа № 752/6019/21                                                                       Головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
провадження №22-ц/824/6399/2023                                                   Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 березня 2023 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Білич І.М., Олійника В.І.,
секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Кушніренка В.В. від 11 грудня 2020 року, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ОСОБА_2  звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Кушніренка В.В., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якій просила скасувати постанову старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції / м.Київ / Кушніренка В.В. від 11 грудня 2020 року ВП № 63794659 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї на користь Кредитної спілки «Тринадцята зарплатня» 2 585 668, 75 грн заборгованості.
Скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що з Єдиного реєстру боржників їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження № 63794659, а 19 лютого 2021 року вона ознайомилася з цим виконавчим провадженням та отримала оскаржувану постанову державного виконавця. При винесенні вказаної постанови державний виконавець не звернув уваги на те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив у 2016 році. Це підтверджується ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року у справі № 752/13825/16-ц, якою було відмовлено в задоволенні заяви КС «Тринадцята зарплатня» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Крім того, на підставі зазначеного виконавчого листа 23 січня 2015 року було відкрито виконавче провадження № 46192840, а постановою державного виконавця від 30 листопада 2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV). Постановою начальника Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16 листопада 2017 року було скасовано постанову державного виконавця від 30 листопада 2015 року. Однак постановою виконуючого обов`язки начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 02 листопада 2018 року визнано неправомірними дії начальника Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30 листопада 2015 року та державного виконавця щодо скасування процесуальних документів та вчинення дій по виконавчому провадженню № 46192840. При зверненні у 2020 році із заявою про відкриття виконавчого провадження в обґрунтування дотримання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувач посилався на постанову про повернення виконавчого документа від 16 листопада 2018 року, однак ця постанова була скасована постановою начальника Бучанського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16 листопада 2018 року у зв`язку з помилкою державного виконавця. Отже, станом на 16 листопада 2018 року виконавчий лист перебував на виконанні без правових підстав, так як останньою чинною постановою в даному виконавчому провадженні є постанова від 30 листопада 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Таким чином, оскаржуваною постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження зі спливом більш ніж чотирьох років після останнього повернення виконавчого документа стягувачу.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року скаргу ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Кушніренка В.В., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
Скасовано постанову старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Кушніренка В.В. від 11 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №63794659.
Не погодившись з ухвалою,  08.07.2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та прийняти постанову, якою скаргу залишити без задоволення, мотивуючи тим, що ухвала є необґрунтованою та незаконною, ухваленою з неповним з`ясуванням обстави, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що боржник пропустивши 10-денний строк на оскарження дій державного виконавця у виконавчому провадженні № 63794659 від 11.12.2020 року надаючи недостовірні докази, посилається як на доказ незаконності виконавчих дій в інших виконавчих провадженнях, які нею жодного разу не були оскаржені і не є предметом даної судової справи.
Також зазначає, що ОСОБА_2 не надала суду достовірний доказ того, коли саме з реєстру боржників дізналась про відкриття відносно неї виконавчого провадження.
Вказує, що станом на дату подання даної апеляційної скарги, боржник борг у сумі 2585668,75 грн не повернула, а відповідно заочне рішення Голосіївського суду від 13.04.2010 року не виконане.
Щодо строку на пред`явлення виконавчого листа від 25.05.2010 року, зазначає що судом помилково було визначено, що цей строк минув, адже на момент набуття чинності Законом України «Про виконавче провадження» 05.10.2016 року, річний строк (з 30.11.2015 року) на пред`явлення виконавчого листа №2-1383 від 25.05.2010 року до виконання не сплив, і для вказаного виконавчого листа розпочався новий, трирічний строк для його пред`явлення до виконання, тобто до 05 жовтня 2019 року.
27 липня 2022 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити повність та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи скаргу суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскаржувана постанова державного виконавця від 11 грудня 2020 року про відкриття виконавчого провадження № 63794659 прийнята з порушенням частин першої, другої статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», так як після повернення виконавчого документа стягувачу постановою державного виконавця від 30 листопада 2015 року, на час звернення стягувача до органів виконавчої служби 25 листопада 2020 року минув визначений законом трирічний строк пред`явлення до виконання виконавчого листа. При цьому дії начальника відділу та державного виконавця у 2018 році, визнані незаконними виконуючим обов`язки начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, та подальша постанова державного виконавця про скасування процесуальної дії від 16 листопада 2018 року щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 16 листопада 2018 року не впливають на законність та чинність постанови державного виконавця від 30 листопада 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу, а також на пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. У скарзі ОСОБА_2 зазначила, що оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження вона отримала 19 лютого 2021 року у приміщенні органу виконавчої служби, і це не спростовано матеріалами справи, а також стягувачем. Ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та з`ясувати підстави відкриття виконавчого провадження раніше вона не могла, так як при зверненні 03 лютого 2021 року державний виконавець перебував на лікарняному, а видати їй постанову не було можливості у зв`язку з тим, що у відділі не працювала база. Тому, подавши скаргу 01 березня 2021 року, ОСОБА_2 не пропустила десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою.
Однак такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин 1, 5 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду:
а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;
б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Системний аналіз вказаних процесуальних норм свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.
Встановлено, що оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження скаржник отримала 19 лютого 2021 року у приміщенні органу виконавчої служби, і це не спростовано матеріалами справи, а також стягувачем. Ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та з`ясувати підстави відкриття виконавчого провадження раніше вона не могла, так як при зверненні 03 лютого 2021 року державний виконавець перебував на лікарняному, а видати їй постанову не було можливості у зв`язку з тим, що у відділі не працювала база. Тому, подавши скаргу 01 березня 2021 року, ОСОБА_2 не пропустила десятиденний строк для звернення до суду зі скаргою.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скарга подана у строки визначені процесуальним законодавством.
Також встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2010 року у справі № 2-1383 було задоволено позов КС «Тринадцята зарплатня» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КС «Тринадцята зарплатня» заборгованість в сумі 2 585 668,75 грн.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 травня 2012 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2010 року залишено без змін.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2012 року було задоволено заяву КС «Тринадцята зарплатня» про видачу дублікатів виконавчих листів у справі № 2-1383.
07 грудня 2012 року стягувач отримав дублікати виконавчих листів.
Постановою слідчого СВ Ірпінського МВ ГУМВС України в Київській області Пічугіною Ю.В. від 25 липня 2012 року накладено арешт на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також накладено арешт на земельну ділянку, житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .
23 січня 2015 року державним виконавцем Бучанського міського відділу державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 46192840 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1383, виданого на виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2010 року.
Постановою державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби від 30 листопада 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 47 Закону № "Про виконавче провадження" у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.
За скаргою КС «Тринадцята зарплатня» постановою начальника Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 16 листопада 2017 року було скасовано постанову державного виконавця від 30 листопада 2015 року.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року було відмовлено в задоволенні заяви КС «Тринадцята зарплатня» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2017 року апеляційну скаргу КС «Тринадцята зарплатня» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2017 року визнано неподанню та повернуто.
16 листопада 2017 року державним виконавцем винесено постанову про скасування процесуального документа - постанови про повернення виконавчого документа від 30 листопада 2015 року.
16 листопада 2017 року поданий стягувачем виконавчий лист № 2-1383/10 від 25.05.2010 року був прийнятий до виконання (а.с. 42 т. 2). Тобто судом встановлено, що строк переривався, 16 листопада 2017 року виконавче провадження було поновлене та державним виконавцем вчинялися виконавчі дії щодо реалізації майна боржника на електронних торгах.
Постановою виконуючого обов`язки начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області від 02 листопада 2018 року визнано неправомірними дії начальника Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо скасування постанови про повернення виконавчого документа від 30 листопада 2015 року та державного виконавця щодо скасування процесуальних документів. 
Постановою державного виконавця від 16 листопада 2018 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника (згідно єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна, на будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2 , накладено арешт постанвою про накладення арешту на майно від 10.07.2012 слідчи СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України, законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернення стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення). В цей же день вказана постанова державного виконавця була скасована виконуючим обов`язки начальника Бучанського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.
Того ж дня 16 листопада 2018 року виконуючим обов`язки начальника Бучанського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було виправлено стан виконавчої дії/виконавчого провадження і скасовано виконавчу дію від 16 листопада 2018 року щодо скасування процесуального документа, а саме постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 16 листопада 2018 року, винесену державним виконавцем.
Судом апеляційної інстанції, також встановлено, що постановою слідчого СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві від 14 квітня 2017 року скасовані арешти накладений на рухоме майно, що належить боржнику (а.с. 154-159 том 2). Разом з цим, а ні у 2017 року, 2018 року, а ні у 2018 року зазначена постанова не була направлена до відділу державної виконавчої служби, державного реєстратора, стягувачу. В матеріалах справи відсутні докази направлення вищезазначеної постанови.
Також встановлено, що станом на 2020 рік зазначена вище постанова слідчого СВ Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області виконана в частині скасування арештів, що підтверджується поясненнями боржника ОСОБА_4 ..
Постановою старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренка В. В. від 11 грудня 2020 року було відкрито виконавче провадження № 63794659 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1383, виданого на виконання заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 квітня 2010 року.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).
Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.
Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.
ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіун`єне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року).
Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції встановивши, що 16 листопада 2018 року виконуючим обов`язки начальника Бучанського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області було виправлено стан виконавчої дії/виконавчого провадження і скасовано виконавчу дію від 16 листопада 2018 року щодо скасування постанови, а не постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 16 листопада 2018 року, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про втрату чинності вказаної постанови державного виконавця від 16 листопада 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу та, відповідно, про чинність постанови державного виконавця від 30 листопада 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з чим, трирічний строк пред`явлення виконавчого документа до виконання стягувачем не пропущений.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 12 Закону "Про виконавче провадження" строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 12 Закону № "Про виконавче провадження" строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.
Також суд апеляційної інстанції зауважує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що як постановою державного виконавця від 30 листопада 2015 року, так і постановою державного виконавця від 16 листопада 2018 року виконавчий документ було повернуто стягувачу у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, та не врахував положень частини п`ятої статті 12 Закону "Про виконавче провадження", а також не звернув уваги на те, що в 2017 році постановою Головного управління Національної поліції у м. Києві Шевченківського управління поліції від 14 квітня 2017 року було скасовано арешт накладений на земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку, житловий будинок, з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що належить боржнику.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що стягувач звернувся в строки визначені законом до Бучанського відділу державної виконавчої служби для відкриття виконавчого провадження, яке й було відкрито 11.12.2010 року за № 63794659.
З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено переривання строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, суд дійшов помилкового висновку про скасування постанови старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренка В.В. від 11.12.2020 року ВП № 63794659 про відкриття виконавчого провадження.
Згідно з ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Апеляційним судом встановлено, що постанова старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кушніренка В.В. від 11.12.2020 року була прийнята відповідно до закону, в межах повноважень, право заявника не порушено, а тому у задоволенні скарги необхідно відмовити.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 березня 2018 року у справі №660/612/16-ц висловила позицію про те, що при поданні апеляційної чи касаційної скарги особою відмінною від позивача, яка є стягувачем у виконавчому провадженні, стягується судовий збір.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла з огляду на те, що виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду, а позивачем уже сплачено судовий збір при зверненні до суду з позовом, або він мав пільги зі сплати такого збору. Разом з тим частина друга статті 3 Закону України "Про судовий збір" не передбачає звільнення від сплати судового збору за звернення з апеляційною чи касаційною скаргою на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця.
При зверненні із апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 496,20 грн (а.с. 162 том 2) та за подання касаційної скарги у розмірі 496,20 грн (а.с. 1 том 3).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 992,40 грн.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову старшого державного виконавця Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Київ Кушніренка В.В. від 11 грудня 2020 року, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) сплачений судовий збір у розмірі 922 грн 40 коп..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «24» березня 2023 року.
 
Головуючий суддя                                                                Л.П. Сушко 

Судді                                                                                       В.І. Олійник 

                                                                                                І.М. Білич