ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3294/23 Справа № 216/7637/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 216/7637/21
провадження № 22-ц/803/3294/23
       
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,
суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,
відповідач –  ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу № 216/7637/21 за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро»,
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро»,
на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року (суддя Кузнецов Р.І.), ухваленого в приміщенні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,–

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В листопаді 2021 року АТ «Банк Кредит Дніпро» звернулося до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 , в обґрунтування якого посилалося на те, що 31.01.2020 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №22030000286750, згідно з умовами якого остання отримала кредит на споживчі потреби в розмірі 74 400,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% річних на строкову заборгованість за кредитом, 56% річних на прострочену, а також передбачена комісія за обслуговування кредиту: з 31.01.2020 року по 30.05.2021 року – 5% від суми кредиту, з 31.05.2021 року по 30.08.2022 року – 4%, з 31.08.2022 року по 29.11.2023 року – 3%, з 30.11.2023 року по 31.05.2025 року – 1,95%, строк кредитування становить 60 місяців. Позичальник у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання щодо виконання взятих на себе зобов`язань не виконала, кредитні кошти вчасно не повертала, що потягло за собою виникнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією. Станом на 21.10.2021 року заборгованість відповідача перед Банком становить 99 761,35 грн, з яких: 67 450,06 грн – заборгованість за строковим кредитом; 4 478,53 грн – заборгованість за простроченим кредитом; 0,35 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 27 832,40 грн – заборгованість за комісією. Відповідач обов`язки щодо погашення заборгованості в добровільному порядку не виконує, кредитні кошти не повертає, у зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати у судовому порядку.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року позов «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором № 22030000286750 від 31.01.2020 року, станом на 21.10.2021 року, у розмірі 71 928,94 грн, з яких: 67 450,06 грн – заборгованість за строковим кредитом; 4 478,53 грн – заборгованість за простроченим кредитом; 0,35 грн – заборгованість за простроченими відсотками. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Кредит Дніпро» судові витрати у справі у вигляді судового збору, в розмірі 1 636,69 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення в частині задоволених позовних вимог мотивоване відсутністю оплати за кредитним договором з боку відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за строковим та простроченим кредитом, а також відсотків за кредитом.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення комісії за кредитним договором, суд першої інстанції керувався нормами Закону України «Про захист прав споживачів, зокрема статтею 11 цього Закону.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, АТ «Банк Кредит Дніпро» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 27 832,40 грн комісії за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), та на яку посилався суд першої інстанції, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення кредитного договору стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у цій редакції вже втратила чинність. На думку скаржника, постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, на яку посилався суд першої інстанції, не підлягала застосуванню, оскільки оспорюваний у справі кредитний договір був укладений до прийняття Закону України «Про споживче кредитування», без урахування особливостей цього Закону, а отже, до нього застосовувалося інше правове регулювання. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року викладено висновок про недійсність умов кредитного договору про комісію на підставі того, що договором не визначені послуги, за які стягується комісія, тоді як у кредитному договорі № 22030000286750 від 31 січня 2020 року визначено, що комісія нараховується на послуги з розрахунково-касового обслуговування. Водночас, плата за розрахунково-касове обслуговування передбачена законодавством України, зокрема Законом України «Про споживче кредитування», а банкам дозволено самостійно визначати розмір витрат на розрахунково-касове обслуговування. Відтак, посилання суду на те, що нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування не відповідає вимогам справедливості, не свідчить про порушення банком статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також не може слугувати підставою звільнення позичальниці від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позичальниця уклала кредитний договір на підставі вільного волевиявлення і повної поінформованості про умови кредитування.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

31.01.2020 року між сторонами у справі був укладений Кредитний договір, а також погоджений паспорт споживчого кредиту та графік платежів.

Відповідно до умов Кредитного договору Банк надає клієнту грошові кошти у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти та комісії, виконати зобов`язання за даним договором у повному обсязі, на наступних умовах: загальний розмір кредиту становить 74 400,00 грн; строк кредитування – 60 місяців; фіксована процентна ставка становить 0,001 % річних на строкову заборгованість, 56 % річних на прострочену заборгованість; щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить з 31.01.2020 по 30.05.2021 – 5% від суми кредиту, з 31.05.2021 по 30.08.2022 – 4%, з 31.08.2022 по 29.11.2023 – 3%, з 30.11.2023 по 31.05.2025 – 1,95%.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 та частини 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційна скарга АТ «Банк Кредит Дніпро» підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, то відповідно до статті 367 ЦПК України його законність в іншій частині колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення комісії за кредитним договором, суд першої інстанції керувався нормами Закону України «Про захист прав споживачів, зокрема статтею 11 цього Закону.

Проте, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині мотивів для відмови в задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення комісії за кредитним договором.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У частині першій статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Оцінюючи зміст оспорюваного положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту – з 31.01.2020 по 30.05.2021 – 5% від суми кредиту, з 31.05.2021 по 30.08.2022 – 4%, з 31.08.2022 по 29.11.2023 – 3%, з 30.11.2023 по 31.05.2025 – 1,95% від суми кредиту, та зміст положень пункту 6.8.3. Загальних умов кредитування розділу 6 «Умови надання споживчих кредитів» Універсального договору банківського обслуговування клієнтів - фізичних осіб у АТ «Банк Кредит Дніпро» версія 14.0, чинними на час укладення оспорюваного договору, якими визначено, що послуга банку по обслуговуванню кредиту полягає у тому, що банк здійснює нагадування про дати сплати заборгованості за кредитом та суму заборгованості, шляхом направлення SMS - повідомлень; вносить зміни до графіку погашення у випадку здійснення клієнтом часткового дострокового погашення кредиту, за письмовою вимогою клієнта надає оновлений графік погашення або інформацію про залишок заборгованості, тощо, апеляційний суд доходить висновку, що дії банку, які складають обслуговування кредиту, відповідають зобов`язанням банку, визначеним пунктом 6.8.7. Загальних умов кредитування, про надання не частіше одного разу на місяць безоплатно інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надання виписок по рахунку, щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за договором, які сплачені та які належить сплатити і дати сплати, та зобов`язанням кредитодавця про надання інформації споживачу, визначених статтею 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі послуги не можуть бути оплатними.

Наведене дає підстави для висновку, що положення пункту 1.2 кредитного договору, яким передбачено сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.

Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору.

Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19, від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що встановлення у кредитному договорі щомісячної комісії за обслуговування кредиту не суперечить законодавству на момент укладення сторонами кредитного договору і підписавши заяву-згоду № 1149256, паспорт споживчого кредиту та кредитний договір № 22030000286750 відповідач засвідчив, що вона погодилася з його умовами та надала свою згоду на отримання кредиту на цих умовах, є безпідставними.

Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача комісії в розмірі 27 832,40 грн, є правильним.

Проте, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, зокрема положення статей 11, 12 Закону України «Про споживче кредитування, а також суд застосував положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що на момент укладення між сторонами кредитного договору втратила чинність, яке не підлягало застосуванню, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення із викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 та частини 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині підлягає зміні в мотивувальній частині з викладенням її у редакції цієї постанови.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції лише в мотивувальній частині, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення комісії за кредитним договором, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий                                                                О.О.Тимченко

Судді:                                                                        О.А. Мірута

                                                                               Я.В. Хейло