Постанова Іменем України  	 	
                 
29 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 754/20890/13-ц
провадження № 61-3159св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Каргоніс Груп»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу - Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Каргоніс Груп» на постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
 
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Каргоніс Груп» до ОСОБА_1 про розірвання договору та визнання права власності.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Каргоніс Груп» (далі - ТОВ «Каргоніс Груп») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору та визнання права власності.
 
Позов обґрунтовано тим, що 26 листопада 2013 року між ТОВ «Каргоніс Груп» та  ОСОБА_1 укладено договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю.
 
Вкладом позивача в обмін на частку у статутному капіталі товариства стало наступне майно: нежитлова будівля літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м та нежитлова будівля на АДРЕСА_2 загальною площею 988,4 кв. м, що складається з літери «А» площею 887,7 кв. м, літери «Б» площею 92,3 кв. м та літери «В» площею 8,4 кв. м. Загальна балансова вартість об`єктів складає 350 000,00 грн.
 
Вкладом відповідача в обмін на частку у статутному капіталі є грошові кошти у розмірі 350 000,00 грн. За умовами договору кожна із сторін повинна сплатити не менше 50 % частки статутного капіталу при створені товариства до його державної реєстрації.  
 
Пунктом 4.7 договору сторони узгодили, що з метою формування установчої документації, формування статутного капіталу ТОВ «Каргоніс Груп ЛТД» позивач та відповідач зустрічаються для підписання нотаріально засвідченого статуту товариства о 15:00 год 26 листопада 2013 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єрмоленко Ю. В. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського, 38/10.
 
Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, підготував акт на передачу вищезазначених нежитлових будівель, який було підписано відповідачем та надав довідку про балансову вартість об`єктів.
 
Позивач з`явився до приватного нотаріуса для підписання статутних документів, проте відповідач на зустріч не з`явилася, довідку про внесення грошей не надала, на телефонні дзвінки не відповідає.
 
Відповідач безпідставно зайняла об`єкти та використовує їх з іншою метою, ніж це передбачено договором. 
 
Позивач самостійно побудував та отримав відповідну дозвільну документацію на спірні об`єкти, також він є користувачем земельних ділянок під об`єктами, сплачує відповідні податки за користування земельними ділянками.
 
Пунктом 5.1 договору визначено, що договір негайно припиняється у випадку невиконання будь-яким із засновників пунктів 4.6, 4.7 договору.
 
Відповідач не виконала вимоги вказаних пунктів договору, не надала підтвердження сплати нею частки у статутному капіталі майбутнього товариства та не з`явилася до нотаріуса для підписання статутних документів.
 
Крім того, між сторонами було укладено договір про надання послуг, згідно якого відповідач взяла на себе обов`язки по замовленню та виготовленню технічних паспортів у відповідних ліцензованих організаціях на вищезазначені об`єкти. Позивач сплатив відповідачу кошти, як це передбачено пунктом 3 договору про надання послуг, але відповідач свої зобов`язання за договором не виконала.
 
Позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просив суд:
- розірвати договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю та акт приймання-передачі об`єктів нерухомого майна до статутного капіталу від 26 листопада 2013 року, що укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Каргоніс Груп»; 
 
- визнати за ТОВ «Каргоніс Груп» право власності на нежитлову будівлю літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м;
 
- визнати за ТОВ «Каргоніс Груп» право власності на нежитлову будівлю на АДРЕСА_2 загальною площею 988,4 кв. м, що складається з літ. «А» площею 887,7 кв. м, літ. «Б» площею 92,3 кв. м та літ. «В» площею 8,4 кв. м; 
 
- зобов`язати ОСОБА_1 замовити та виготовити технічні паспорти у відповідних ліцензованих (сертифікованих) організаціях на наступне майно: нежитлову будівлю в літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м та нежитлову будівлю на АДРЕСА_2 загальною площею 988,4 кв. м, що складається з літ. «А» площею 887,7 кв. м, літери «Б» площею 92,3 кв. м та літери «В» площею 8,4 кв. м;
 
- стягнути з ОСОБА_1 3 441,00 грн судового збору на користь ТОВ «Каргоніс Груп».
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року у складі судді Лісовської О. В. позовні вимоги задоволено.
 
Розірвано договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю та акт приймання-передачі майна від 26 листопада 2013 року, який укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Каргоніс Груп».
 
Визнано за ТОВ «Каргоніс Груп» право власності на нежитлову будівлю літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м.
 
Визнано за ТОВ «Каргоніс Груп» право власності на нежитлову будівлю на АДРЕСА_2 загальною площею 988,4 кв. м, що складається з літери «А» площею 887,7 кв. м, літери «Б» площею 92,3 кв. м та літери «В» площею 8,4 кв. м.
 
Зобов`язано ОСОБА_1 замовити та виготовити технічні паспорти у відповідних ліцензованих (сертифікованих) організаціях на наступне майно: нежитлова будівля в літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м та нежитлова будівля на АДРЕСА_2 загальною площею 988,4 кв. м, що складається з літ. «А» площею 887,7 кв. м, літ. «Б» площею 92,3 кв. м та літ. «В» площею 8,4 кв. м.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Каргоніс Груп» витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441,00 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ОСОБА_1 не виконала вимоги договору про заснування товариства з обмеженою відповідальністю, не надала підтвердження сплати нею частки у статутному капіталі у майбутньому товаристві та не з`явилась до нотаріуса для підписання статутних документів. Крім того, суд зазначив, що оскільки ОСОБА_1 оспорює право власності позивача на спірні об`єкти нерухомості, то є підстави для визнання за ТОВ «Каргоніс Груп» права власності на зазначені в позовній заяві об`єкти нерухомості.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2021 року поновлено Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) строк на апеляційне оскарження рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року в зазначеній справі.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задоволено.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Каргоніс Груп» до ОСОБА_1 про розірвання договору про заснування товариства з обмеженою відповідальністю та акта приймання-передачі об`єктів нерухомого майна до статутного капіталу від 26 листопада 2013 року, що укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Каргоніс Груп» скасовано, провадження у справі у зазначеній частині закрито.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Каргоніс Груп» до ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлову будівлю літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м, та зобов`язання ОСОБА_1 замовити та виготовити технічні паспорти у відповідних ліцензованих (сертифікованих) організаціях на нежитлову будівлю літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2013 року в частині відшкодування судових витрат по сплаті судового збору змінено.
 
Зменшено суму, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Каргоніс Груп» на відшкодування витрат по сплаті судового збору з 3 441,00 грн до 1 720,50 грн.
 
Стягнуто з ТОВ «Каргоніс Груп» на користь Департамента комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги 5 505,75 грн.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ТОВ «Каргоніс Груп», звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, не надало відповідних доказів користування або володіння нерухомим майном, яке є предметом спору та земельної ділянки, на якій воно розташовано. 
 
Нежитлова будівля, розташована на АДРЕСА_1 , належить до комунальної власності та закріплена за комунальним підприємством «Плесо», яке не передавало та не погоджувало передачу у власність фізичним чи юридичним особам зазначену спірну нежитлову будівлю, а також не передавалась у власність або в користування будь-якій особі земельна ділянка на якій розташований спірний об`єкт нерухомості. Враховуючи викладене колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції зазначені обставини не перевірив, що призвело до помилкового висновку про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості, який ніколи не належав позивачу.
 
Позовні вимоги про розірвання договору про заснування товариства з обмеженою відповідальністю та акта приймання-передачі об`єктів нерухомого майна до статутного капіталумають вирішуватися за правилами господарського судочинства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду, ТОВ «Каргоніс груп», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Деснянського районного суду м. Києва.
 
21 квітня 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2021 року касаційне провадження у цій справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 2-3887/2009.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 15 березня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 березня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Ігнатенко В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16, у постанові Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 523/18181/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно поновив строк на подання апеляційної скарги та розглянув справу за відсутності представника позивача.
 
Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції в незаконний спосіб відкрив апеляційне провадження, оскільки апеляційну скаргу подано неуповноваженою особою.Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не мав права звертатися до суду із відповідною апеляційною скаргою, оскільки не мав права представляти місцеву раду та її виконавчий орган у питаннях права власності на будівлю, яка йому не належить.
 
До комунальної власності належало приміщення на АДРЕСА_1 , а спірне приміщення розташоване на АДРЕСА_1 . Тобто це фактично дві різні будівлі.
 
Доводи інших учасників справи
 
У червні 2021 року  ОСОБА_1  надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 26 грудня 2013 року ТОВ «Каргоніс Груп» на підставі частини першої статті 142 ЦК України уклало з ОСОБА_1 договір про заснування товариства з обмеженою відповідальністю (т. 1 а. с. 5-7).
 
Розділом 2 договору визначено, що предметом угоди є зобов`язання сторін об`єднати свої зусилля і спільно діяти для досягнення загальної мети по створенню ТОВ «Каргоніс Груп ЛТД» та забезпечення виконання інвестиційних зобов`язань.
 
Пунктом 4.2 договору визначено, що частки учасників у статутному капіталі повинні складати ТОВ «Каргоніс Груп» - 50 % (350 000,00 грн), ОСОБА_1 - 50 % (350 000,00 грн).
 
Вкладом позивача в обмін на частку у статутному капіталі товариства стало наступне майно: нежитлова будівля літ. «А» на АДРЕСА_1 загальною площею 1 592,5 кв. м та нежитлова будівля на АДРЕСА_2 загальною площею 988,4 кв. м, що складається з літ. «А» площею 887,7 кв. м, літ. «Б» площею 92,3 кв. м та літ. «В» площею 8,4 кв. м. Загальна балансова вартість об`єктів складає 350 000,00 грн.
 
Вкладом відповідача в обмін на частку у статутному капіталі є грошові кошти у розмірі 350 000,00 грн.
 
За умовами договору кожна із сторін повинна сплатити не менше 50 % частки статутного капіталу при створені товариства до його державної реєстрації (пункт 4.6 договору). 
 
Згідно із пунктом 4.7 договору сторони узгодили, що з метою формування установчої документації, формування статутного капіталу ТОВ «Каргоніс Груп ЛТД» позивач та відповідач зустрічаються для підписання нотаріально засвідченого статуту товариства о 15:00 год 26 листопада 2013 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єрмоленко Ю. В. за адресою: м. Київ, просп. Маяковського, 38/10.
 
Пунктом 5.1 договору визначено, що договір негайно припиняється у випадку невиконання будь-яким із засновників пунктів 4.6, 4.7 договору.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Щодо права Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на звернення до суду із відповідною апеляційною скаргою
 
Відповідно до пункту 4 положення про Департамент комунальної власності
м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) основними завданнями Департаменту, зокрема, є: управління об`єктами комунальної власності територіальної громади м. Києва та державним майном, акціями (частками), що передані до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); організація та проведення приватизації майна комунальної власності територіальної громади м. Києва згідно із затвердженими Київською міською радою переліками об`єктів, що підлягають приватизації;здійснення повноважень органу приватизації у процесі приватизації об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які включені до переліків об`єктів, що підлягають приватизації та/або відчужуються згідно з прийнятими Київською міською радою рішеннями; захист майнових прав територіальної громади м. Києва в межах своєї компетенції (т. 1 а. с. 132-135).
 
Враховуючи вказане, Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) має право звертатися до суду для захисту майнових прав територіальної громади м. Києва.
 
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України  сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
 
Згідно із частиною третьою статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
 
Процесуальним законодавством визначено, що представники сторін, третіх осіб, а також осіб, які за законом мають право звертатися до суду в інтересах інших, можуть діяти у судовому процесі або за правилами самопредставництва, або як власне представники. Останніми можуть бути: адвокати, законні представники, а у випадках, визначених у процесуальних законах, зокрема у малозначних справах, справах незначної складності, - інші особи (стаття 60 ЦПК України). Повноваження саме цих представників підтверджують документи, визначені у частинах першій і четвертій статті 62 ЦПК України.
 
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 303/4297/20 (провадження № 14-105цс21)зазначено, що з 29 грудня 2019 року самопредставництво юридичної особи, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування (в адміністративному судочинстві - також суб`єкта владних повноважень, який не є юридичною особою) у цивільному, господарському й адміністративному судочинствах можуть здійснювати будь-які фізичні особи, уповноважені на це саме відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту). У разі, якщо такого договору (контракту) у письмовій формі немає чи у ньому зафіксований неповний перелік трудових (посадових) обов`язків працівника (наприклад, є посилання на посадову інструкцію), то поряд із підтвердженням наявності трудових відносин, такий працівник подає відповідний документ юридичної особи (зокрема, посадову інструкцію), у якому визначений його обов`язок представляти інтереси цієї особи в суді (діяти за правилами її самопредставництва), а за наявності - також обмеження відповідних повноважень. Наявність або відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про такого працівника, який поряд із керівником має право вчиняти дії від імені юридичної особи, не впливає на обов`язок підтвердити повноваження цього працівника діяти у судовому процесі на підставі закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), зокрема обсяг цих повноважень.
 
З матеріалів справи відомо, що до апеляційної скарги було додано положення про Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), наказ від 29 листопада 2016 року про призначення ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління, посадову інструкцію в якій у пункті 4 зазначено, що головний спеціаліст відділу претензійно-позовної роботи юридичного управління уповноважений на представництво інтересів Департаменту у всіх загальних, господарських, адміністративних місцевих та апеляційних судах, а також у Верховному Суді (самопредставництво органу місцевого самоврядування).
 
Враховуючи вищезазначене, доводи скаржника про те, що апеляційна скарга від імені Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підписана неуповноваженою особою є необґрунтованими, оскільки спростовуються вищезазначеним.
 
Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження 
 
Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
З матеріалів справи відомо, що рішення Деснянського районного суду м. Києва ухвалено 09 грудня 2013 року. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана 23 грудня 2020 року.
 
В апеляційній скарзі Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначав, що не був залучений до участі у справі, не знав та не міг знати про її існування та ухвалення судового рішення, оскільки воно відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
 
Ухвалою від 29 січня 2021 року суд апеляційної інстанції відкрив апеляційне провадження, у якій зазначив, що в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження заявник посилався на те, що про рішення суду першої інстанції дізнався лише 04 грудня 2020 року.
 
ЦПК України у редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року (далі - Закон № 2147-VIII), який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті 3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.
 
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбаченийу частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.
 
Згідно із підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, застосовним досудових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією Кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII.
 
Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 та абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII.
 
03 серпня 2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI. Згідно з цим Законом статтю 294 ЦПК України викладено у новій редакції. Зокрема, у частинах першій і третій статті 294 ЦПК України були передбачені такі правила: апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення; особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення (частина перша була чинною до 14 грудня 2017 року включно); апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала (частина третя була чинною до 14 січня 2012 року включно).
 
15 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-VI від 20 грудня 2011 року (далі - Закон № 4176-VI). Згідно з цим Законом частину третю статті 294 ЦПК України було виключено, а частину третю статті 297 ЦПК України - викладено у новій редакції, яка діяла до 14 грудня 2017 року включно. Зокрема, в абзаці третьому частини третьої цієї статті у редакції Закону № 4176-VI було передбачено, що незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
 
У цій справі суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову 09 грудня 2013 року. Тільки 23 грудня 2020 року, тобто після набрання чинності Законом № 2147-VIII,Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. 29 січня 2021 року апеляційний суд поновив Департаменту строк на апеляційне оскарження та відкрив апеляційне провадження. 
 
У вказаній справі Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не брав участі у справі (не був її стороною). Ні міськрада, ні інший орган місцевого самоврядування Києва не були залученими до участі у справі.
 
Тому суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) строк на апеляційне оскарження з метою захисту прав та інтересів територіальної громади м. Києва.
 
При цьому в ухвалі про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції належно мотивував свій висновок про необхідність поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21).
 
Отже, доводи скаржника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив строк на апеляційне провадження є безпідставними.
 
Щодо вирішення спору по суті
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
З матеріалів справи відомо, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 15 жовтня 1996 року № 1641 «Про реорганізацію Управління парків та установ дозвілля» та на підставі наказу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 жовтня 2016 року № 505 «Про внесення змін до наказу Головного управління житлового господарства та майна міста від 04 квітня 1997 року № 30 «Про передачу основних фондів комунальної власності м. Києва» нежитлова будівля на АДРЕСА_1 , площею 480 кв. м, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:66:438:0033, належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплена за комунальним підприємством «Плесо» на праві господарського відання (т. 1 а. с. 150).
 
Комунальне підприємство «Плесо» не передавало та не погоджувало передачу у власність фізичним чи юридичним особам зазначену спірну нежитлову будівлю (т. 1 а. с. 149).
 
Також, встановлено, що не передавалась у власність або в користування будь-якій особі земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості.
 
До позовної заяви позивач не додав жодного правовстановлюючого документа на спірну будівлю, як і не підтвердив своїх доводів  про те, що спірна будівля не є тією будівлею, що перебуває у комунальній власності.
 
Отже, доводи скаржника про те, що зазначені приміщення - це фактично дві різні будівлі є безпідставними та спростовуються наведеним.
 
Враховуючи вищезазначене, Верховний Суд робить висновок, що суд апеляційної інстанції здійснив всі необхідні процесуальні дії  та цілком обґрунтовано задовольнив апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
 
Щодо доводів касаційної скарги про розгляд справи судом апеляційної інстанції за відсутності представника позивача
 
Встановлено, що представник ТОВ «Каргоніс Груп» в судове засідання 24 лютого 2021 року не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про день, час та місце апеляційного розгляду справи. Надав до суду заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю ознайомитись з матеріалами справи та подати заяву про відвід складу колегії суддів. 
 
Колегія суддів апеляційного суду залишила без задоволення заяву представника ТОВ «Каргоніс Груп» враховуючи наступне.
 
Згідно із матеріалами справи судове засідання з 17 лютого 2021 року було відкладено на 24 лютого 2021 року у зв`язку з наданням можливості представнику ознайомитись з матеріалами справи та повторним повідомленням відповідача ОСОБА_1 .
 
Суд апеляційної інстанції зазначав, що наданого часу було достатньо для ознайомлення з матеріалами справи та подання відповідної заяви про відвід складу колегії суддів. Заяву щодо відкладення розгляду справи колегія суддів вважала зловживанням процесуальними правами.
 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Отже, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
 
Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2022 року в справі № 175/4075/18 (провадження № 61-5401св22) та від 17 березня 2023 року у справі № 465/5343/18(провадження № 61-11076св22).
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд з дотриманням норм процесуального права розглянув справу у відсутність представника ТОВ «Каргоніс Груп», який був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. 
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16, у постанові Верховного суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 523/18181/18, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постановусуду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 396, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Каргоніс Груп» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       А. І. Грушицький
 
Судді:                                                                                                  В. М. Ігнатенко
 
С. О. Карпенко
 
                                                                                                              І. В. Литвиненко 
 
Є. В. Петров