Постанова
Іменем України                                                                                    
 
15 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 529/387/21
провадження № 61-4269св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач),           Лідовця Р. А.,         
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - виконавчий комітет Подільської районної у м. Полтаві ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Диканського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року, ухвалене у складі судді Кириченко О. С., та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 07 листопада 2015 року між ним та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірванорішенням Диканського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року.
У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син проживав                                       з відповідачкою.
Вказував на те, що через відсутність постійного джерела доходів ОСОБА_2 систематично виїжджає на заробітки за кордон (Чеська республіка), залишаючи сина на виховання та догляд своїй матері - ОСОБА_4 , яка є особою похилого віку та інвалідом за станом здоров`я.                     З 20 березня 2021 року їх син проживає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначав, що він дуже любить свого сина, хлопчик прихильний до нього, він створив всі сприятливі умови для розвитку дитини, син має окрему кімнату, він водить дитину до садочку та розвиваючих гуртків, мандрує з ним по Україні.
Також вказував, що він працює у ТОВ «Епіцентр К» вже понад 15 років, має стабільний заробіток, квартиру, пай та автомобіль, а тому може створити більш сприятливі умови для розвитку дитини, ніж відповідач.
Крім того, дитина має сталі зв`язки як в дитячому садочку та розвивальному гуртку, так і особливо міцні соціальні зв`язки у нього склалися з його двоюрідними братами та сестрами.
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено місце проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 ,                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою:                        АДРЕСА_1 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Диканського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року залишено без змін.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи ставлення батька до дитини, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки, наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику батька, його участь у вихованні і навчанні дитини, наявність заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, та, виходячи із найкращих інтересів дитини, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом із батьком.
 
При цьому суди зазначили, що ОСОБА_2 не заявила вимог про визначення місця проживання сина з нею, зустрічний позов не пред`явила, з заявою до органу опіки та піклування не зверталася.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У травні 2022 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,       в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_2  мотивована тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, а саме положення пунктів 3, 6 частини першої статті 189 ЦПК України, оскільки закрив підготовче провадження у справі за відсутності висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, який орган опіки та піклування мав надіслати на запит суду.
Після закриття підготовчого провадження (26 липня 2021 року) та отримання висновку органу опіки та піклування (02 вересня 2021 року) суд першої інстанції не дослідив такі докази: акт обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 від 09 червня 2021 року та акт обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_2 від 23 липня 2021 року, оскільки в матеріалах справи ці докази відсутні.
Вказувала на те, що суд не надав їй можливість заявити клопотання про призначення судово-психологічної експертизи з метою встановлення прихильності дитини до кожного з батьків чи хоча б надання висновку                   з даного питання фахівця-психолога, а також не надав їй можливість заявити клопотання про допит дитини з метою встановлення прихильності дитини до кожного з батьків.
Крім цього, висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини не містить жодного аналізу та аргументації прийняття цього висновку.
Також,  визначаючи проживання дитини з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , суд не встановив осіб, що проживають за цією адресою чи мають постійне місце реєстрації, та не дослідив, кому саме належить (на праві власності чи на праві користування) кімната АДРЕСА_3 , оскільки матеріали справи не містять доказів належності цієї кімнати ні учасникам справи, ні будь-яким третім особам.
Крім цього, суди не врахували, що вона перебуває у фактичних шлюбних відносинах, а тому з метою виховання сина у повноцінній сім`ї доцільно було               б визначити місце проживання нею.
 
Підставами касаційного оскарження рішення Диканського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених                           у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2022 року продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У серпні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
27 листопада 2015 рок між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року у справі №  529/795/19.
 
У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
З березня 2021 року ОСОБА_3 постійно проживає разом із батьком у квартирі АДРЕСА_3 .
 
ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_4 .
 
Відповідно до довідки про реєстрацію від 27 квітня 2021 року ОСОБА_3 ,             ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .
 
Згідно з довідкою, виданої 04 травня 2021 року ТОВ «Епіцентр», ОСОБА_1         з 02 лютого 2007 року по теперішній час працює на посаді охоронника відділу «Служба безпеки» гіпермаркету «Епіцентр К» у м. Полтаві. Працює в режимі повного робочого дня, згідно з графіком роботи з 08:00 год до 17:00 год.
 
Відповідно до наданої з місця роботи характеристики, ОСОБА_1 зарекомендував себе позитивно, як ініціативний, врівноважений, витриманий, тактовний, відповідальний працівник.
 
Згідно з довідок про виплату заробітної плати, виданих ТОВ «Епіцентр К» ОСОБА_1 за червень 2018 - червень 2019 року нараховано заробітну плату у розмірі 143 483,24 грн, за січень 2020 по квітень 2021 року - 220 766,00 грн.
 
ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 684553 належить земельна ділянка площею 1,00 га, що розташована на території Чапаєвської сільської ради Чутівського району Полтавської області.
 
Згідно з договором дарування від 16 серпня 2021 року ОСОБА_1 належить  1/3 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований по   АДРЕСА_6 .
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 належить  автомобіль ЗАЗ 110307, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
 
Згідно з довідкою, виданою Полтавським закладом дошкільної освіти (ясла-садочок) комбінованого типу № 6 «Дивограй», з 01 квітня 2021 року ОСОБА_3 відвідує дитячий садок. Дитина охайна, доглянута, завжди чисто одягнений, розвиток відповідає віковим особливостям. Приводить та забирає його батько, мати хлопчика в дитячий садок жодного разу не з`явилася. 
 
Відповідно до довідки, виданої 11 травня 2021 року Комунальним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Полтавської міської ради», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговується в поліклінічному відділенні, амб. № 8.
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 07 червня 2002 року, виданого Виконкомом Диканської селищної ради, ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) на праві спільної сумісної власності                                           з ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_7 .
 
Відповідно до довідки від 05 липня 2021 року, ОСОБА_2 з 01 липня 2021 року працює в Комунальному підприємстві «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М. В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» на посаді сестри медичної проктологічного відділення.
 
Згідно з характеристикою від 15 вересня 2021 року, наданою ОСОБА_2               з місця роботи, ОСОБА_2 зарекомендувала себе як дисциплінований та добросовісний працівник, завжди стримана, тактовна, чуйна по відношенню до хворих.
 
Відповідно до довідки про доходи № 248 від 17 вересня 2021 року, виданої КП «ПОКЛ ім. Скліфосовського ПОР», ОСОБА_2 за липень - серпень              2021 року нараховано заробітну плату у розмірі 13 614,02 грн. 
 
Згідно з медичними довідками ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 є здоровими.
 
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Подільської районної             у м. Полтаві ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 17 серпня 2021 року, орган опіки та піклування комітету Подільської районної у м. Полтаві ради вважає за доцільне, в інтересах малолітньої дитини, визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                                     є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права                       у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися                               з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного             з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання        і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право                           і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних                         і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або          у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону                і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу   охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
 
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
 
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага                                      і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь- кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він         є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                            і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки  щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».
 
Установивши, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, враховуючи наявність облаштованого житлового приміщення для дитини, позитивну характеристику батька, його участь у вихованні дитини та ставлення до дитини, наявність заробітку, що дозволяє забезпечувати дитину, та, виходячи із найкращих інтересів дитини, суд першої інстанції,            з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини разом з батьком за адресою його фактичного проживання.
 
Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору надали першочергове значення саме найкращим інтересам малолітньої дитини та визначили місце її проживання з батьком.
 
Також суди попередніх інстанцій правильно врахували, що мати дитини не заявила вимог про визначення місця проживання сина з нею, зустрічний позов не пред`явила, з заявою до органу опіки та піклування не зверталася.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що дитина з березня 2021 року проживає саме з батьком, а також бере до уваги сталий спосіб їхнього життя (відвідування дитячого садка, гуртків, міцні соціальні зв`язки тощо) та відсутність необхідності в інтересах дитини змінювати її місце проживання та звичний життєвий режим.
 
Визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір дитини батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.
 
За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди                       з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.
 
Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені                                      в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                    є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.
 
Посилання як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених           у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у наведеній справі відрізняються від тих, що установлені судами    у цій справі, яка переглядається в касаційному порядку. 
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                               і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Диканського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня         2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць      Р. А. Лідовець