ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року	Львів	Справа № 500/2510/22 пров. № А/857/14114/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                  Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Кухтея Р.В., Носа С.П., 
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2022 року у справі за її позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
суддя у І інстанції                                                            Чепенюк О.В., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення                               17 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:
визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ), оформлене листом №1900-0215-8/16802 від 17 червня 2022 року, щодо відмови їй у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-XII);
зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_2 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону №796-XII з 31 травня 2022 року.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 500/2510/22 у задоволенні позову було відмовлено.
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів факту постійного проживання та (або) роботи позивачки в зоні посиленого радіологічного контролю з моменту Чорнобильської катастрофи протягом 4 років станом на 01 січня 1993 року, то вона не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку  відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 , яка у своїй скарзі просить таке скасувати та задовольнити її позов. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що факт проживання та роботи у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років підтверджується відомостями про проживання та реєстрацією, укладення шлюбу, наявністю посвідченням особи потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії. Стверджує, що матеріали справи повністю підтверджують вказані обставини та безпідставно не прийняті до уваги судом першої інстанції. Вважає, що єдиним документом на підтвердження статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право на користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, у тому числі призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення 55 років звернулася із заявою до ГУ ПФУ про призначення пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII. До заяви долучила копії документів, необхідних для призначення пенсії.
Розглянувши заяву позивачки, відповідач листом №1900-0215-8/16802 від 17 червня 2022 року повідомив її про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796-XII. Таку відмову обґрунтовано тим, що згідно з поданими документами та індивідуальними відомостями про застраховану особу загальний страховий стаж заявниці складає 37 років 01 місяць 15 днів. Згідно із поданими документами станом на 01 січня 1993 року не підтверджено факт проживання (роботи) в зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років. Оскільки станом на 01 січня 1993 року не підтверджено факту проживання або роботи в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років, то призначити позивачці пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ підстав немає.
Не погодившись із такими діями ГУ ПФУ Фока С.М. звернулася до адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Згідно із статтею 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:
1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;
2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;
4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років (стаття 11 Закону №796-ХІІ).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років відносяться до категорії 4 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. 
Пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону №796-ХІІ передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Початкова величина (2 роки) зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Таким чином, право на зменшення пенсійного віку мають особи, які постійно проживали чи працювали у зоні радіологічного контролю з моменту аварії, станом на 01 січня 1993 року не менше 4 років, при цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 2 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Тобто, обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні радіологічного контролю протягом чотирьох років з моменту аварії до 01 січня 1993 року.
При цьому, особам, які додатково проживали у зоні радіологічного контролю в період з моменту аварії по 31 липня 1986 року, встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач відмовив ОСОБА_2 в призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII  з тих підстав, що станом на 01 січня 1993 року вона не проживала (відпрацювала) в зоні посиленого радіологічного контролю 4 роки.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Чорткові Тернопільської області. 
Згідно з відомостями довідки № 564390 про реєстрацію місця проживання особи, виданої 29 жовтня 2021 року відділом з питань державної реєстрації Чортківської міської ради, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 з 30 вересня 1985 року по 01 червня 1986 року була адреса: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки № 564880 про реєстрацію місця проживання особи, виданої 29 жовтня 2021 року відділом з питань державної реєстрації Чортківської міської ради, зареєстрованим місцем проживання позивачки з 10 червня 1986 року по 01 серпня 1989 року та з 29 листопада 1989 року по 14 листопада 1990 року була адреса: АДРЕСА_2 .
З 29 квітня 1994 року позивачка проживає в АДРЕСА_3 , що підтверджується відомостями витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання за №6127-1300997-2018 від 02 лютого 2018 року.
10 травня 1986 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб у місті Чорткові Тернопільської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів ЦСГ про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища за № 00032053735 від 10 серпня 2021 року.
У відповідності до записів трудової книжки позивачки серія НОМЕР_1 від 30 травня 2000 року, ОСОБА_1 15 серпня 1989 року розпочала трудову діяльність та прийнята на роботу на посаду вчителя інформатики та обчислювальної техніки Чортківського районного центру науково-технічної творчості і дозвілля учнівської молоді та працювала там до 31 травня 2000 року; з 01 червня 2000 року по 02 листопада 2021 року працювала в органах Пенсійного фонду України, зокрема у Чортківському районному відділі Пенсійного фонду України, Чортківському районному управлінні Пенсійного фонду України, Чортківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України, управлінні Пенсійного фонду України в Чортківському районі, Головному управлінні Пенсійного фонду України.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української PCP про порядок введення в дію законів Української PCP «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» місто Чортків, смт. Заводське Чортківського району Тернопільської області були віднесені до зони посиленого радіологічного контролю.
Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01 вересня 1984 року по 27 червня 1989 року навчалась в Чернівецькому державному університеті за спеціальністю «математика», що підтверджується копією диплому серії НОМЕР_2 від 27 червня 1989 року. Місто Чернівці не віднесено до зони посиленого радіологічного контролю. Навчання проходило за денною формою, що позивачкою не заперечується.
Відомостей про проживання у період з 15 листопада 1990 року (по 14 листопада 1990 року позивачка була зареєстрована за адресою:   АДРЕСА_2 ) по 28 квітня 1994 року (з 29 квітня 1994 року позивачка зареєстрована в АДРЕСА_3 ) органам пенсійного фонду та суду не надано. 
У цей період (з 15 серпня 1989 року) ОСОБА_3 працювала вчителем інформатики та обчислювальної техніки Чортківського районного центру науково-технічної творчості і дозвілля учнівської молоді.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка у період з 26 квітня 1986 року по 31 липня 1986 року (період, за який передбачено можливість зменшення пенсійного віку на 2 роки) навчалася за денною формою навчання у Чернівецькому державному університеті у місті Чернівці (період навчання з 01 вересня 1984 року по 27 червня 1989 року), хоч і була зареєстрована за місцем проживання у місті Чорткові, що фактично позбавляло її можливості постійно проживати в зоні посиленого радіологічного контролю у цей період. 
З 01 серпня 1986 року по 27 червня 1989 року ОСОБА_3 продовжувала навчання у місті Чернівці.
З 15 листопада 1990 року по 28 квітня 1994 року матеріали справи не містять доказів проживання у зоні посиленого радіологічного контролю.
З 15 серпня 1989 року позивачка працювала у місті Чорткові вчителем Чортківського районного центру науково-технічної творчості і дозвілля учнівської молоді.
Разом з тим, як вірно визначено судом першої інстанції, період з 15 серпня 1989 року по 01 січня 1993 року складає менше 4 років, а факт навчання ОСОБА_1 на денній формі Чернівецького державного університету виключає можливість її постійного проживання у місті Чорткові з 26 квітня 1986 року по 27 червня 1989 року, незважаючи на реєстрацію місця проживання у місті Чорткові.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних доказів факту постійного проживання та (або) роботи ОСОБА_1 в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року, то вона не має права на призначення пенсії за віком зі зменшення пенсійного віку  відповідно до статті 55 Закону № 796-ХІІ.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції про  відсутність у позивачки необхідних підстав для призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку, а отже про правомірність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_2 у призначенні такої пенсії.
Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає. 
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2022 року у справі №500/2510/22 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос