Справа № 154/1472/22 	Головуючий у 1 інстанції: Пустовойт Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/57/23  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
27 січня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Матвійчук Л. В.,
секретар судового засідання – Ганжа М. І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (тепер – Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту і зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою відповідача – Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 жовтня 2022 року,

                                            В С Т А Н О В И В :
У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 28 листопада 2018 року між нею та АТ «Альфа-Банк» було укладено акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501088520, відповідно до умов якої їй надано кредит для власних потреб у сумі 300 000 грн строком на 48 місяців з процентною ставкою 13,99 % річних. 
Згідно з пп. «б» п. 1 цієї угоди та п. 7.2 ч. 7 додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 501088520 передбачено комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 1,25% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ.
У п. 1 акцепту пропозиції на укладення цієї угоди передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку.
З графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту і реальної процентної ставки (з урахуванням вартості усіх супутніх послуг) вбачається, що вона зобов`язалася сплатити відповідачу 180000 грн за розрахунково-касове обслуговування шляхом щомісячної сплати на користь банку.
Станом на 01 червня 2022 року кредитні кошти по договору повернуто в сумі 276153,92 грн, з яких 86250 грн плата за «Розрахункове касове обслуговування».
Вважає, що визначена у кредитному договорі щомісячна плата за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, є несправедливою і суперечить принципам розумності та добросовісності.
Ураховуючи наведене, просила:
- визнати недійсним з моменту укладення пп. «б» п. 1 Угоди про надання кредиту № 501088520 від 28 листопада 2018 року, укладеної між нею та АТ «Альфа-Банк» щодо плати за обслуговування кредиту комісійної винагороди у розмірі 1,25% щомісячно від суми кредиту, що підлягає сплаті за період з 28.12.2018 по 28.11.2022 у розмірі 180000 грн;
- визнати недійсним з моменту укладення п. 7.2 ч. 7 Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 501088520 від 28 листопада 2018 року, укладеної між нею та АТ «Альфа-Банк» в частині плати за «Розрахунково-касове обслуговування»;
- зобов`язати АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за Угодою про надання кредиту № 501088520 від 28 листопада 2018 року з часу його укладення, зарахувавши сплачені платежі з погашення плати за інші послуги банку у сумі 86250 грн у рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах).
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 жовтня 2022 року позов задоволено.
Визнано недійсним з моменту укладання пп. «б» п. 1 розділу «Умови споживчого кредиту» Акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501088520 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2018 щодо плати за «Обслуговування кредиту» в розмірі 1,25% щомісячно від суми кредиту, що підлягає сплаті за період з 28 грудня 2018 року по 28 листопада 2022 року у розмірі 180 000 грн та п. 7.2 ч. 7 Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 501088520 від 28.11.2018 – Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг в частині сплати комісії за розрахунково-касове обслуговування, укладених між ОСОБА_1 і АТ «Альфа-Банк».
Зобов`язано АТ «Альфа-Банк» здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору № 501088520 від 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену нею комісію за розрахунково-касове обслуговування кредиту в сумі 86250 грн в рахунок інших обов`язкових платежів (зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору № 501088520.
Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» в дохід держави 1984,80 грн судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач – Акціонерне товариство «Альфа Банк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення і ухвалити нове – про відмову в позові.
Відзив на апеляційну скаргу позивачка не подала.
Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, учасники справи у судове засідання, призначене на 9 год 15 хв 18 січня 2023 року не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Позивачка повідомлялася про всі судові засідання як особисто, так і через свого представника /а.с.92, 102, 104, 111/ (ч. 5 ст. 130, п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України – вручення судової повістки представнику шляхом доставлення судової повістки на його офіційну електронну адресу, повідомлену суду /а.с.15/).
Крім того, надіслані позивачці за зазначеними нею у позовній заяві обома адресами (реєстрації і фактичного проживання /а.с.1/) судові повістки про призначення судового засідання на 18.01.2023 повернулися без вручення з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за цими обома адресами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 131 ЦПК України ці судові повістки вважаються доставленими.
Представник відповідача надіслав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності.
Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з таких підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до вимог ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» несправедливим є положення  договору про споживчий кредит, який містить умови плати за розрахунково-касове обслуговування і це є підставою для визнання такого положення недійсним. Оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним, а сплачені позивачкою кошти необхідно зарахувати на інші обов`язкові платежі.
Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Судом встановлено, що 28 листопада 2018 року ОСОБА_1 і АТ «Альфа-Банк» підписано Оферту на укладання угоди про надання кредиту № 501088520, Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501088520, додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 501088520, за умовами яких банк надав позивачці кредит в сумі 300 000 грн строком на 48 місяців з процентною ставкою 13,99% річних (а.с.31-36).
Згідно з пп. «б» п. 1 Угоди, під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування, за які встановлюється комісійна винагорода у розмірі 1,25% від суми кредиту, зазначеної в Акцепті без ПДВ, що визначено у п. 7.2 ч. 7 Додатку №1 до зазначеної Угоди, як платежі за додаткові та супутні послуги банку, а саме – за розрахунково-касове обслуговування.
Відповідно до графіку платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (Додаток № 1 до Угоди), позивачці за весь період дії кредитного договору необхідно сплатити банку платежі за розрахунково-касове обслуговування щомісячними платежами у розмірі по 3750 грн на загальну суму 180 000 грн. Зазначена умова погоджена сторонами та скріплена їх підписами.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частинами першою – третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»(тут і далі – уредакції на дату укладення договору) договір про споживчий кредит – видкредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) – грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).
Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.
Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Згідно з пунктами 8, 9 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.
Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
Позивачка вважає, що пп. «б» п. 1 розділу «Умови споживчого кредиту» Акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501088520 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28.11.2018 та п. 7.2 ч. 7 Додатку № 1 до Угоди про надання кредиту № 501088520 від 28.11.2018 є несправедливими та підлягають визнанню недійсними, оскільки їй було встановлено щомісячну плату за супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися безоплатно (а.с.1-2). 
Однак, зазначена вимога спростовується частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до вимог якої до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит; статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якими передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами, Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року №49, якою затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про національний банк України», «Про споживче кредитування» і встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», при цьому не урахував, що згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Матеріали справи, норми законодавства та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивачки та вимогам закону. Тобто, заявлені у позовній заяві підстави не знайшли свого підтвердження.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Ураховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення позову зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення судуі ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги судовий збір підлягає компенсації йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд         
                                    П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача – Акціонерного товариства «Альфа-Банк»  (тепер – Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») задовольнити.
Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 19 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (тепер – Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих положень договору споживчого кредиту і зобов`язання вчинити дії  – відмовити.
Компенсувати Акціонерному товариству «Альфа-Банк» (тепер – Акціонерне товариство «СЕНС БАНК») за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1984 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн 80 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    

Головуючий – суддя   

Судді