Номер провадження: 22-ц/813/30/23 
Справа № 522/12916/16-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства „СЕНС БАНК” (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), яке є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

                                         В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року представник ПАТ „Укрсоцбанк” звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 11 січня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2006/686-Ф03.7/98 відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 87 400, 00 доларів США на строк до 10 січня 2022 року зі сплатою 12, 25 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання, 13 серпня 2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №1, згідно з яким остання зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з вищевказаного кредитного договору. Позивачем свої зобов`язання за кредитним договором було виконано та зараховано кредитні кошти на поточний рахунок ОСОБА_1 для подальшого їх використання за цільовим призначенням.
В свою чергу ОСОБА_1 не здійснював платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та по нарахованим відсоткам, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 22 червня 2016 року складає 73 238, 41 доларів США, та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 59 519, 36 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 8 229, 73 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 3 540, 87 доларів США та пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 1 948, 45 доларів США та яку позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку в гривневому еквіваленті на день ухвалення рішення.
Рішеням Приморського районного суду м.Одеси від 12 квітня 2017 року позовні вимоги ПАТ „Укрсоцбанк” задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/98 від 11 січня 2007 року в розмірі 73 238 доларів США 41 цент, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 12 квітня 2017 року становить 1 969 380 грн. 84 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в рівних частках суму судових витрат у розмірі 27 346 грн. 37 коп.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою відкрито ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.07.2017 року та цього ж дня колегією суддів під головуванням судді Громіка Р.Д. призначено до розгляду на 13.12.2017 року на 09-30 годину (т.1 а.с. 168-169).
В подальшому розгляд справи відкладався на 28.03.2018 року на 10-30 г., 04.07.2018 року на 10-00 г., на 24.10.2018 року на 10-00; та на 20.02.2019 року на 09-30 годину.
У зв`язку з ліквідацією апеляційного суду Одеської області згідно з Указом Президента України від 28.12.2018 року та створенням Одеського апеляційного суду дана цивільна справа 17.01.2019 року була в атоматичному режимі розподілена колегії суддів під головуванням судді Таварткіладзе О.М. та прийнята до провадження 18.01.2019 року і цього ж дня призначена до розгляду на 12.03.2019 року на 15-00 г. (т.1 а.с. 205-207).
У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, розгляд справи з 12.03.2019 року з урахуванням фактичного навантаження відкладено до 27.08.2019 року до 15-00 г.(т.1 а.с. 215, 213).
Відповідно до поданої ОСОБА_1 заяви про неможливість розгляду справи у зв`язку з необхідністю реалізації ним права на представництво інтересів адвокатом з посиланням на розірвання договору про надання правової допомоги з адвокатом Шестопаловим О.О., який до цього був представником ОСОБА_1 , судове засідання відкладено з 27.08.2019 року до 21.01.2020 року до 14-30 г. (т.1 а.с. 225-226).
В судовому засіданні 21.01.2020 року від АТ «Альфа-Банк» надійшла заява про заміну позивача – ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк».
Проте у зв`язку з недоданням до заяви всіх документів, що підтверджують факт переходу до заявника прав вимоги за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/98 від 11.01.2007 року, а також за договором поруки від 13 серпня 2013 року, розгляд даної заяви по суті відкладено до 14.04.2020 року до 15-30 години.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.04.2020 року здійснено заміну позивача з ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк» (т.2 а.с. 52-53).
Враховуючи обмеженість доступу сторін до зали судового засідання Одеського апеляційного суду у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної інфекції «COVID-19», розгляд справи з урахуванням фактичної завантаженості відкладено до 15.09.2020 року до 15-00 г.
Судове засідання призначене на 15.09.2020 року на 15-00 г. відкладено на 24.11.2020 року на 14-30 г. у зв`язку з перебуванням колегії суддів у відпустці у зв`язку з самоізоляцією для запобігання поширенню коронавірусної інфекції, виявленої в Одеському апеляційному суді.
Судове засідання призначене на 24.11.2020 року на 14-30 г. відкладено до 02.02.2021 року до 14-00 г. за клопотанням представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Коломійчука А.С. через підозру на захворювання адвоката на коронавірусну інфекцію.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.02.2021 року за клопотанням представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Коломійчука А.С. зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом правонаступника ПАТ „Укрсоцбанк” - АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором до набрання законної сили рішенням апеляційного суду по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання частково недійсним кредитного договору та внесення змін до кредитного договору.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.08.2022 року відновлено апеляційне провадження у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2017 року. Призначено розгляд справи у приміщені Одеського апеляційного суду за адресою: м. Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 24-а на 31 січня 2023 року на 14.00 годину.
31.01.2023 року від представника АТ «Альфа-Банк» адвоката Борщенка К.Ю. надійшла заява, в якій останній повідомив, що 01.12.2022 року Національний банк України на виконання вимог абзацу 2 пункту 226 глави 24 розділу IV Положення про ліцензування вніс запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування АТ «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (скорочене найменування АТ «Сенс Банк»). Відповідний запис було внесено на підставі повідомлення про державну реєстрацію змін до Статуту АТ «Сенс Банк» у зв`язку зі зміною найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк» та приведенням деяких положень Статуту Банку у відповідність до вимог чинного законодавства України. 
Таким чином, АТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Сенс Банк», всі інші реквізити, зокрема код ЄДРПОУ, місцезнаходження банку залишились незмінними. В такому разі підстав для здійснення правонаступництва у розумінні ст..55 ЦПК України не має, оскільки змінилась лише назва Банку. 
Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 31.01.2023 року на 14-00 годину не з`явилися. 
Від представника АТ „СЕНС БАНК” (колишня назва АТ «Альфа-Банк») надійшла заява про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 за відсутності представника Банку. 
Від адвоката Коломійчука А.С. надійшла заява, що він не є на даний час представником ОСОБА_1 оскільки втратив з клієнтом зв`язок після 24.02.2022 року.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Оскільки поважність причин неявки відповідачів судом апеляційної інстанції не встановлена, з урахуванням того, що апелянт реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Схожі за змістом висновки викладені у постанові  Верховного Суду у справі № 361/8331/18. 
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам не відповідає. 
Задовольняючи позов, стягуючи солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/98 від 11 січня 2007 року в розмірі 73 238 доларів США 41 цент, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 12 квітня 2017 року становить 1 969 380 грн. 84 коп., суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. 
Проте повністю погодитися з таким висновком районного суду не можна.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- 11 січня 2007 року АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_1 договір кредиту № 2006/686-Ф03.7/98 відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 87 400, 00 доларів США на фінансування інвестування житла – трьохкімнатної квартири, розрахунковою площею 85,69 кв.м., що розташована на 8-му поверсі та будується за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору № 368 про дольову участь у будівництві житла від 06 січня 2006 року, що укладений між позичальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Будгруп». Кредит наданий на строк до 10 січня 2022 року зі сплатою 12, 25 % річних за користування кредитом.
Згідно з п. 4.2. договору кредиту, у разі прострочення позичальником терміну сплати процентів, визначених п. 2.4. договору кредиту, а також у разі прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1., 2.6.3., 3.2.3., 4.4., 5.4. договору кредиту, він зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період. Відповідно до п. 4.3. договору кредиту передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п. 3.3.2.-3.3.17. договору кредиту, він зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 3-х процентів від суми кредиту, визначеного в п. 1.1. договору кредиту, за кожний випадок.
- Банком було виконано свій обов`язок та згідно із заявою на видачу готівки №11/1 від 11 січня 2007 року зараховано кредитні кошти на поточний рахунок ОСОБА_1 для подальшого їх використання за цільовим призначенням.
- згідно з договором від 13 серпня 2013 року про внесення змін  № 3 до договору кредиту № 2006/686-Ф03.7/98 від 11.01.2007 року погашення залишку заборгованості за Кредитом, починаючи з дати укладення цього Договору про внесення змін здійснюється до 31 чсила включно кожного місяця згідно з графіком погашення кредиту, який є додатком № 1 до цього Договору про внесення змін. Сторони домовились, що у разі порушення Позичальником строків сплати процентів та/або Кредиту здійснюється як в повному обсязі, так і частково, що найменше на три календарні місяці, Кредитор має право вимагати дострокового погашення Кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі направлення відповідного повідомлення Позичальнику, а Позичальник в свою чергу, зобов`язується дострокового погасити в повному обсязі Кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції протягом 60 (шістдесят) календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення Кредитора. Інші умови Договору кредиту залишаються незмінними і діють в частині, що не суперечить даному Договору про внесення змін, при цьому Сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.
- з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання 13 серпня 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» уклав з ОСОБА_3 договір поруки №1, згідно з яким остання зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з вищевказаного кредитного договору. Згідно п. 1.1 Договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій.
- ОСОБА_1 не в повному обсязі здійснював платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та по нарахованим відсоткам, тому у нього виникла заборгованість за кредитом та процентами, яка станом на 22 червня 2016 року за виконаним Банком розрахунком становить 73 238, 41 доларів США, та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 59 519, 36 доларів США; заборгованості за відсотками у розмірі 8 229, 73 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 22 червня 2015 року по 21 червня 2016 року у розмірі 3 540, 87 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків за період з 22 червня 2015 року по 21 червня 2016 року у розмірі 1 948, 45 доларів США, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості.
Колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями чинного законодавства та уклали договір позики, в якому передбачили умови відповідальності позичальника за порушення строку (терміну) повернення позики, то ці умови слід виконувати. 
Відповідно до п. 4.1. кредитного договору № 2006/686-Ф03.7/98 від 11.01.2007 року з урахуванням змін внесених Договором від 09.08.2013 року за порушення строків повернення кредиту, визначених у п. 1.1., 2.6.3. 3.2.3,4.4., 5.4 цього Договору Позичальник сплачує Кредиторові пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочки, що діє у цей період. Нарахування пені здійснюється по день, що передує дню сплати заборгованості, але не більше одного року з моменту виникнення цієї заборгованості. 
За змістом пункту 22 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" (тут і далі в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів").
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".
Положеннями статті 16 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Як вбачається зі змісту кредитного договору № 2006/686-Ф03.7/98 від 11.01.2007 року кредит, виданий Банком на придбання ОСОБА_1 квартири на первинному ринку житла, в розумінні, як самого кредитного договору, так і Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, діючій на час укладення кредитного договору та видачі кредиту, є споживчим.
Згідно з ч.2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц «якщо кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника і кредитодавець звертається до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року) щодо направлення позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».
Аналогічне правило передбачене в абзаці 3 частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування»: «Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність».
Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60 днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.
За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, – ні.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем доведено факт укладення кредитного договору з подальшими угодами про внесення змін до договору кредиту та видачі позичальнику кредит, а також часткового виконання позичальником умов кредитного договору з урахуванням внесених змін та факт укладення договору поруки з поручителем.
Обгрунтовуючи вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитним догором неналежним виконанням умов договору щодо повноти та своєчасності повернення тіла кредиту та сплати процентів, позивач разом з тим до матеріалів справи не додав доказів направлення ним, як кредитором, вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору і не посилався на даний факт під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Тобто факт направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору не є доведеним, а отже і не є встановленим.
Зі змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 22.06.2016 року вбачається, що заборгованість безпосередньо за тілом кредиту становить 59 519,36 доларів США, в тому числі прострочена 12 180,82 доларів США та залишок заборгованості 47 338,54 доларів США; прострочена заборгованість за процентами – 8 229,73 доларів США; пеня за прострочення виконання зобов`язань з повернення тіла кредиту за період з 22.06.2015 року до 22.06.2016 року - 3 540,87 доларів США, пеня за прострочення виконання зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом за період з 22.06.2015 року до 22.06.2016 року - 1 948,45 доларів США. 
При таких обставинах у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову у розмірі розрахованої Банком заборгованості за кредитним договором, за тілом кредиту, строк платежів з повернення якого на час здійснення розрахунку і звернення до суду з відповідним позовом, ще не настав.
Тому позов у частині вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 47 338,54 доларів США задоволенню не підлягає.
Що стосується правильності розрахунку заборгованості в частині простроченого тіла кредиту станом на 22.06.2016 року у розмірі 12 180,82 доларів США, прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 8 229,73 доларів США, розміру пені, яка підлягає стягненню в контексті її розрахунку за період з 22.06.2015 року до 22.06.2016 року за прострочення виконання зобов`язання з повернення тіла кредиту у розмірі 3 540,87 доларів США та за прострочення виконання зобов`язання зі сплати процентів за час користування кредитом у розмірі 1 948,45 доларів США, то колегія суддів звертає увагу на таке. 
Встановивши, що Банком було виконано свої зобов`язання перед позичальником в межах укладеного кредитного договору та згідно з заявою на видачу готівки №11/1 від 11 січня 2007 року зараховано кредитні кошти на поточний рахунок ОСОБА_1 для подальшого їх використання за цільовим призначенням – інвестування житла, що будується в м. Одесі, суд першої інстанції за відсутності наданих відповідачами належних доказів на спростування, як існування заборгованості за кредитним договором взагалі (фактичне ненадання кредиту або повне повернення кредиту чи відсутність простроченої заборгованості під час виконання зобов`язань за кредитним договором до настання строку повернення кредиту) так і правильності самого розрахунку заборгованості, набув обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення простроченого тіла кредиту станом на 22.06.2016 року у розмірі 12 180,82 доларів США, прострочених процентів за користування кредитом у розмірі 8 229,73 доларів США.
Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що пеня за прострочення повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитом розрахована за період з 22.06.2015 року до 21.06.2016 року, що відповідає умовам кредитного договору (п. 4.1.1). 
При таких обставинах вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання з повернення тіла кредиту у розмірі 3 540,87 доларів США та за прострочення виконання зобов`язання зі сплати процентів за час користування кредитом у розмірі 1 948,45 доларів США підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене розмір заборгованості за кредитним договором, який підлягає стягненню становить 25 899,87 доларів США (12 180,82 + 8 229,73 + 3 540,87 + 1 948, 45).
У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19) вказано, що «у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України. За викладених обставин Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вважає, що наявні підстави для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі 756/11460/15-ц (провадження № 61-18170св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 534/711/16-ц (провадження № 61-11080св19) про те, що обумовлена в пункті 9.2 кредитного договору зміна строку виконання основного зобов`язання можлива лише за наявності одночасно двох умов: виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості та письмове повідомлення його банком про припинення строку користування кредитом».
Оскідьки у матеріалах справи відсутнє письмове повідомлення банком позичальника про дострокове повернення кредиту та сплату процентів та штрафних санкцій, то колегія суддів констатує, що немає підстав для висновку, що на час звернення кредитора до суду з даним позовом, відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання за кредитиним договором від 11.01.2007 року з урахуванням змін внесених договором № 3 від 13.08.2013 року, який був погоджений сторонами до 10.01.2022 року. 
Таким чином, на час звернення до суду з позовом, розгляду справи, ухвалення оскаржуваного рішення кредитний договір продовжував діяти.
Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).
Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, яка підлягає застосуванню у відповідності до ст. 416 ч.2 ЦПК України враховуючи, що відсутні відомості про відступлення Великою Палатою Верховного Суду від правової позиції, викладеній у зазначеній цивільній справі.
Зі змісту договору поруки № 1 від 13.08.2013 року вбачається, що поручитель прийняла на себе зобов`язання перед Кредитором відповідати солідарно за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в строки та порядку, передбачених Договором кредиту № 2006/686-Ф03.7/98 від 11.01.2007 року. Поручитель ознайомлений з умовами Договорів кредиту, жодних заперечень, а також непорозумінь його положень немає. Зміст забезпеченого порукою зобов`язання, його розмір, строк та порядок виконання: повернення кредиту в сумі 65 902,04 доларів США, що визначений умовами Договору кредиту та кінцевим теміном його повернення до 10 січня 2022 року. Сплата процентів за користування кредитом, у розмірі та строки, що визначені Договором кредиту (ст..2, п.2.1.1.1 – 2.1.1.2 Договору поруки т.1 а.с. 44).
При таких обставинах, договором поруки сторонами погоджено строк його дії, який узгоджується зі строком виконання зобов`язання за кредитним договором – до 10.01.2022 року.
При таких обставинах, правовідносини, які склалися між кредитором та поручителем в частині закінчення чинності поруки, врегульовані першим реченням ч.4 ст. 559 ЦК України в редакції, яка була діючою на час виникнення спірних правовідносин, а тому і порука є чинною протягом строку, встановленого договором поруки, який кореспондується зі строком виконання зобов`язань за кредитним договором. 
Враховуючи наведене, відповідальність поручителя є солідарною з позичальником щодо заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 899,87 доларів США (12 180,82 + 8 229,73 + 3 540,87 + 1 948, 45).
При цьому колегія суддів враховує, що постановою Одеського апеляційного суду від 25.01.2022 року у справі № 522/4610/17 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Альфа-Банк») - задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року – скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Альфа-Банк») про визнання недійсним пункту договору, внесення змін до договору – відмовлено.
Що стосується висновку суду про зазначення в резолютивній частині рішення про стягнення заборгованості у доларах США (валюті кредиту) та одночасно цієї ж заборгованості в еквіваленті в національній валюті України згідно з курсом НБУ на час ухвалення рішення суду – 12.04.2017 року, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором кредиту, а не у всіх випадках та безумовно у національній валюті України. 
Що стосується можливості і порядку визначення у рішенні суду еквівалента у національній валюті, то зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з відповідачів внесло б двозначність до розуміння суті обов`язку боржниками, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 
Аналогічні по суті висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № № 761/12665/14-ц від 04.07.2018 року, 723/304/16-ц від 23.10.2019 року, які підлягають застосуванню в силу ч.2 ст. 416 ЦПК України при вирішенні справи, яка переглядається в апеляційному порядку.
Відповідно до ч.4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 899,87 доларів США. В решті заявлених вимог слід відмовити через їх передчасність.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання позову до суду фактично сплачений судовий збір у розмірі 27 346,37 грн.
Внаслідок часткового задоволення апеляційної скарги, ухвалено нове судове рішення, яким задоволено вимоги у розмірі 25 899,87 доларів США, що становить 35,4 % від заявлених вимог у розмірі 73 238,41 доларів США.
Виходячи зі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути у рівних частках 9 680,60 грн. (27 346,27*35,4%), тобто по 4 840 грн. 30 коп. з кожного.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 12 квітня 2017 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства „СЕНС БАНК” (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), яке є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/98 від 11 січня 2007 року в розмірі 25 899 доларів США 87 центів. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства „СЕНС БАНК” (до зміни найменування Акціонерне товариство «Альфа-Банк»), яке є правонаступником АТ "Укрсоцбанк" в рівних частках суму судових витрат у розмірі 9 680 гривень 60 копійок, тобто по 4 840 гривень 30 копійок з кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 07.02.2023 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                 А.П. Заїкін

                                                                       О.В. Князюк