ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/128/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 697/210/19-ц Категорія: 302000000 	Льон О.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 лютого 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого                                Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                                        Вініченка Б.Б., Новікова О.М.
За участі секретаря                 Ярошенко Б.М.
       
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі - ОСОБА_2 , Канівська міська рада Черкаської області, Виконавчий комітет Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_3 ;
       особа, яка подає апеляційну скаргу - позивач ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Льон О.М. у приміщенні Канівського міськрайонного суду Черкаської області 27.10.2022 року, повний текст рішення суду складений 08.11.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Канівської міської ради Черкаської області, Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, -
в с т а н о в и в :

 
       04.02.2019 року позивач ОСОБА_1  звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 , Канівської міської ради Черкаської області, Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, ОСОБА_3 про визнання недійсними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки.
       Свій позов обґрунтував тим, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . 
       Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок відстань від належного йому сараю (літ. Б) з погребом (літ. В) до межі з будинковолодінням АДРЕСА_2 становить більше 2-х метрів. ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач-1) є власником цього будинковолодіння та відповідно його суміжним землекористувачем.
       Межа між належними на даний час їм з відповідачем ОСОБА_2 земельними ділянками ніколи не була предметом спору між попередніми власниками їх садиб та була визначена між ними. Між позивачем та відповідачем-1 почали виникати непорозуміння щодо наявної межі між їх земельними ділянками, коли ОСОБА_2 почав претендувати на частину належної йому земельної ділянки, та самовільно і в односторонньому порядку встановив межу між їх присадибними ділянками по стіні належного позивачу сараю (літ. Б), чим грубо порушує правила добросусідства. 
       З метою вирішення даного межового спору позивач неодноразово звертався в Канівську міську раду з відповідними письмовими заявами, але в результаті з метою ефективного його вирішення звернувся за отриманням правової допомоги до адвоката.
       21.11.2018 року в процесі підготовки документів було з`ясовано, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Канівської міської ради № 10-65 від 01.03.2018 року було передано у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га, кадастровий № 7110300000:02:001:0586, що по АДРЕСА_2 , з приводу якої існує спір.
       Він вважає, що відповідачем ОСОБА_2 без погодження з ним меж земельної ділянки була приватизована земельна ділянка та внаслідок неправомірних дій та протиправних дій Канівської міської ради і її виконавчого комітету, у зв`язку з чим одна з його надвірних споруд розташована безпосередньо на межі земельних ділянок, що є недопустимим. Він позбавлений доступу до належних йому господарських будівель і можливості не лише їх обслуговувати, а й користуватися ними.
       Рішення Канівської міської ради Черкаської області (надалі за текстом - відповідач-2) та Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області (надалі за текстом - відповідач-3), на підставі яких ОСОБА_2 приватизовано суміжну земельну ділянку, призводять до порушення прав позивача, вони прийняті з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки поряд з передачею йому у власність земельної ділянки, яка перебувала в його користуванні, безпідставно та протиправно була також передана у його власність значна частина земельної ділянки, яка перебувала у володінні та користуванні позивача. 
       Позивач вважає, що оскільки процедура та порядок приватизації належної відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки були проведені з грубим порушенням норм чинного законодавства України, то рішення Канівської міської ради № 10-65 від 01.03.2018 року, на підставі якого ОСОБА_2 була надана у власність земельна ділянка та здійснена її державна реєстрація права власності, має бути визнане недійсним та одночасно вирішено судом і межовий спір, що виник між ним та відповідачем ОСОБА_2 .
       Крім того, ОСОБА_1 вважає, що безоплатна передача земельної ділянки у власність ОСОБА_2 шляхом приватизації могла проводитися лише на підставі розробленого та погодженого у відповідності до чинного законодавства проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Натомість, вбачається, що передача земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_2 відбулася на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). 
       Позивач ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними і скасувати рішення Канівської міської ради № 10-65 від 01.03.2018 року, рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 215 від 25.05.2016 року «Про затвердження протоколу комісії по вирішенню земельних спорів» від 06.05.2016 року № 102, яким в свою чергу, був затверджений акт виїзного засідання представників комісії по вирішенню земельних спорів щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 від 11.04.2016 року. 
       Встановити (відновити) межу між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на підставі наявної документації, фактичного користування та висновків судової будівельно-технічної експертизи та у відповідності до норм чинного законодавства України та ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» і ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій». Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати.
       Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року у задоволені позову відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказується, що висновки суду першої інстанції про те, що  ОСОБА_1 не є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 та, що ОСОБА_1 не доведено порушення оспорюваними рішеннями Канівської міської ради його прав, свобод та інтересів, в тому числі, як суміжного землекористувача, не відповідають обставинам справи, вважає скаржник. 
       Так, скаржник ОСОБА_1 зазначає, що судом не взято до уваги доказів того, що спір між ним та ОСОБА_2 виник саме в зв`язку з небажанням останнього погоджувати межі суміжної земельної ділянки в процесі виготовлення ним відповідної технічної документації з метою приватизації земельної ділянки. Тому, висновки суду першої інстанції засновані лише на голослівних твердженнях представника відповідачів про те, що на час затвердження технічної документації в 2018 році ОСОБА_2 , позивачем фактично ще не замовлялась документація із землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки, не відповідають фактичним обставинам справи.
       В апеляційній скарзі звертається увага на те, що відповідно даних довідки № 266, виданої в 1987 році Птахорадгоспом «Заповіт Леніна», яка наявна в матеріалах інвентаризаційної справи № 1171, на належне скаржнику домоволодіння, за ним рахується 0,06 га присадибної ділянки по АДРЕСА_1 . 
       Тому земельна ділянка, що знаходиться за зазначеною адресою під домоволодінням перебувала у користуванні скаржника, набута на законних підставах, а отже, він є її землекористувачем. Висновки суду першої інстанції, що скаржником ОСОБА_1 не надано доказів, що він є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідають фактичним обставинам справи. 
       Скаржник ОСОБА_1 вказує, що висновки експерта не спростовані відповідачами в судовому засіданні, в тому числі, і показами допитаного в судовому засіданні начальника Канівського міського відділу Черкаського проектно-дослідного інституту землеустрою та землевпорядження ОСОБА_4 .
       Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки оспорюваним рішенням Канівської міської ради та відповідності їх вимого земельного законодавства та законодавства із землеустрою, державним будівельним, протипожежним та санітарним нормам. Не надано також правової оцінки діям Канівської міської ради щодо встановлення та погодження межі між відповідними земельними ділянками, а також щодо процедури розгляду земельного спору. Натомість, судом першої інстанції лише констатовано факт, що оспорювані рішення не порушують прав позивача, оскільки ним не доведено таке порушення.
       Скаржник ОСОБА_1 вважає, що його право на набуття права власності на земельну ділянку із земель державної або комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації з дотриманням норм землеустрою, а також державних будівельних, протипожежних та санітарних норм, на якій розташовано його домоволодіння, і яка перебуває у його користуванні тривалий час, підпадає під поняття майно та підлягає захисту на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
       Окремо ОСОБА_1 посилається, що отримання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки суперечило вимогам закону, право власності на неї у нього не могло виникнути, відповідно він не мав права відчужувати вказану земельну ділянку, а тому таке права власності на відповідну земельну ділянку не виникло і у ОСОБА_3 .
       Судове рішення про визнання недійсними та скасування оспорюваних рішень, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на відповідну земельну ділянку буде ефективним способом захисту, з огляду на положення ст. ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
       Скасування оспорюваних рішень відновить становище, що існувало до початку порушення прав скаржника, а встановлення судом спільної межі між нашими земельними ділянками вирішить спір щодо землекористування. Після чого скаржник та ОСОБА_3 зможуть виготовити технічну документацію із землеустрою з встановленою судом межею та зареєструвати право власності на земельні ділянки під належними домогосподарствами.
       Скаржник ОСОБА_1 зазначає, що є необґрунтованими посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 592/10260/16, оскільки фактичні обставини, встановлені у вказаній справи не є тотожними з обставинами даної справи. 
       Суд першої інстанції, не дивлячись на наявність беззаперечних доказів невідповідності вимогам закону оспорюваних рішень, порушення прав скаржника, наявності спору щодо межі між земельними ділянками, не захистив права скаржника та спір залишив не вирішеним. 
       Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не наведено жодного мотиву відхилення ключових доводів ОСОБА_1 та аргументів щодо наявності порушення його права, як землекористувача та власника господарських будівель, вказує він в апеляційній скарзі.
       В апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що на даний час скаржник фактично позбавлений права і можливості приватизувати земельну ділянку в межах норм, встановлених Земельним Кодексом, з урахування вимог протипожежних, санітарних норм та права скаржника на обслуговування та користування належних йому господарських споруд, оскільки одна з його надвірних споруд розташована безпосередньо на межі земельних ділянок, що є недопустимим.
       Іншого способу захистити порушене право скаржника на завершення приватизації з дотриманням вимог земельного законодавства та законодавства із землеустрою, державних будівельних, протипожежних та санітарних норм, окрім як скасування оскаржуваних рішень та встановлення судом меж земельних ділянок, з урахуванням фактичних обставин справи, не існує.
       З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі, скаржник ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
       06 лютого 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника відповідачів  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Васяновича В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
       В обґрунтування доводів відзиву зазначається, що з матеріалів справи вбачається, що позивач, звертаючись із позовними вимогами, не надав доказів на підтвердження його права власності чи права постійного користування земельною ділянкою та доказів державної реєстрації цих прав, наявності правовстановлюючих документів, зазначених у ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки, технічної документації, акту прийому-передачі межових знаків, меж земельної ділянки.
       Докази, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, не є належними та допустимими доказами права власності чи права користування земельною ділянкою, оскільки не відповідають вимогам ст. 126 Земельного кодексу України, а тому мають бути не взяті судом до уваги. 
       Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що діями відповідачів чиняться перешкоди позивачу у відновленні меж земельної ділянки, та що відповідач здійснив самовільне захоплення земельної ділянки. Позивач надав суду копію документів на розробку технічної документації із землеустрою, однак саму технічну документацію із землеустрою не надав. 
       У відзиві звертається увага на те, що, як вбачається з підстав заявленого позову, останній фактично оспорює правомірність набуття відповідачем речових прав на нерухоме майно, тобто має місце спір про право власності. 
       Враховуючи наведене у відзиві, представник відповідачів  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Васянович В.В. просить суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року - без змін.
       13 лютого 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Канівської міської ради Черкаської області за підписом Канівського міського голови Ренькаса Ігоря Олександровича та від Виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області за підписом Канівського міського голови Ренькаса Ігоря Олександровича надійшли аналогічні за змістом відзиви на апеляційну скаргу.
       В обґрунтування відзивів зазначається, що оскільки позивач не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а лише фактично користується тривалий час зазначеною земельною ділянкою, без наявності документів про право власності або користування (оренди), то позивачу довести порушення невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у даному випадку взагалі неможливо. Неможливо захистити будь-яким чином, у тому числі, і шляхом судового захисту право, яке не було порушене, та яке взагалі не було наявним. 
       Враховуючи наведене у відзивах, Канівський міський голова Ренькас І.О. просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року - залишити без змін.
       14 лютого 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від позивача ОСОБА_1 надійшло заперечення на відзив на апеляційну скаргу.
       В обґрунтування заперечення вказується, що оскільки земельна ділянка, що знаходиться під домоволодінням скаржника все життя перебувала у його користуванні до початку процесу приватизації, то скаржник є її користувачем. 
       Сторони в судове засідання апеляційного суду не з?явились, про день, час, місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується даними судових повісток про вручення.
       Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи наполягання сторін на участі у розгляді справи в суді апеляційної інстанції на адресу суду не надходило.
       Апеляційний суд ухвалив розглядати справу за наявними матеріалами та доказами, наданими сторонами, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи, так як сторони повідомлені про дату розгляду справи.
       Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про захист прав землекористувача та відновлення меж земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, вказавши, що, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами наявність порушення прийнятим рішенням Канівської міської ради Черкаської області від 01.03.2018 року № 10-65 його прав, свобод та інтересів, як суміжного землекористувача, з урахуванням того, що позивач не є, ні власником, ні користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
       Суд першої інстанції дійшов до висновку, що рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 215 від 25.05.2016 року «Про затвердження протоколу комісії по вирішенню земельних спорів» є ненормативним актом, який передбачав конкретну дію та вичерпав свою дію, у зв`язку з чим не підлягає до скасування. Таким чином дана заявлена позивачем вимога не підлягає до задоволення.
       Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення (відновлення) межі між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки права позивача не порушено рішеннями органу місцевого самоврядування, а встановлення (відновлення) межі є похідною вимогою, а тому вона також не підлягає до задоволення.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 25 жовтня 1971 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1411, посвідченого нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори та свідоцтвом № 967 про право особистої власності на житловий будинок від 28.04.1990 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3658 (а. с.15-17 т. 1).
       Згідно даних технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 вбачається, що дане будинковолодіння складається з: житлового будинку - літ. А-1; житлового будинку - літ. А-2; сараю - літ. Б; убиральні - літ. Г (а. с. 18-22 т. 1).
       Відповідно до плану земельної ділянки площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 складає: під будівлями - 195 кв. м, двір - 496 кв. м.
       Згідно рішення Канівської міської ради №1-19 від 01.12.2015 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) передачі у власність за рахунок земель Канівської міської ради (а. с.23 т. 1).
       У протоколі засідання комісії Канівської міської ради від 12.01.2016 року по вирішенню земельних спорів вказується, що для вирішення земельного спору між сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно встановити межу та межові знаки між суміжними земельними ділянками відповідно до фактичного користування, враховуючи наявні на них будинки і надвірні споруди. Після чого рекомендовано ОСОБА_2 погодити Акт визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 для подальшої приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 (а. с. 25 т. 1 на звороті).
       Відповідно до протоколу виїзного засідання комісії Канівської міської ради від 29.02.2016 року по вирішенню земельних спорів, було доручено Канівському міськрайонному виробничому відділу ЧРФ ЦДЗК провести заміри меж суміжних земельних ділянок, встановити межу та межові знаки між суміжними земельними ділянками відповідно до фактичного користування, враховуючи наявні на них будинки і надвірні споруди, після чого рекомендувалося ОСОБА_2 погодити Акт визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 для подальшої приватизації земельної ділянки гр. ОСОБА_1 (а. с. 26 т. 1).
       Згідно акту виїзного засідання комісії Канівської міської ради від 11.04.2016 року по вирішенню земельних спорів щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 у зв`язку з непогодженням суміжних землекористувачів зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, було вирішено встановити межу та межові знаки між суміжними земельними ділянками відповідно до фактичного користування, враховуючи наявні на них будинки і надвірні споруди. Межовий знак з боку вулиці встановити по закінченню бетонного фундаменту господарської споруди. Межу земельної ділянки встановити від закінчення бетонного фундаменту господарської споруди (з боку вулиці) до існуючого металевого стовпця, який розташований поряд господарської споруди, стіни якої потиньковані глиною (а. с. 26 т. 1 на звороті).
       Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради від 25.05.2016 року № 215 затверджено протокол засідання комісії по вирішенню земельних спорів від 06.05.2016 року № 102 (а. с. 28 т. 1).
       Відповідно даних протоколу виїзного засідання комісії Канівської міської ради № 102 від 06.05.2016 року по вирішенню земельних спорів вирішено погодити Акт визначення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 ) та по АДРЕСА_2 ( ОСОБА_2 ) (а. с. 27 т. 1 на звороті).
       Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 15.07.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Канівської районної державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 1-916, відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , що також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (а. с. 45-50 т. 1).
       Відповідно до плану земельної ділянки площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 складає: під будівлями - 796 м2, фактичне користування - 1347 м2.
       Рішенням Канівської міської ради від 24.03.2016 року № 2-116 «Про надання дозволу на розробку технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» надано дозвіл ОСОБА_2 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку площею 1000,0 кв.м. по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 7110300000:02:001:0586, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 за рахунок земель Канівської міської ради (а. с. 72 т. 1).
       Рішенням Канівської міської ради від 01.03.2018 року № 10-65 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у приватну власність» було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку площею 1000,0 кв.м. по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 7110300000:02:001:0586, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано відповідачу ОСОБА_2 у приватну власність за рахунок земель Канівської міської ради (а .с. 71 т. 1).
       Згідно технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) вбачається, що 23.02.2016 року відповідач ОСОБА_2 подав заяву щодо приватизації земельної ділянки в розмірі 1000 кв.м., по АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку (а. с. 77-87 т. 1). 
       Право власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_2 , кадастровий номер 7110300000:02:001:0586, зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 25314894 від 16.03.2018 року (а. с. 29 т. 1).
       Відповідно до виготовленої технічної документації загальна площа земельної ділянки визначена у розмірі 0,1000 га, з них незабудована територія 0,0881 га, в т.ч.: будівлі і споруди 0,0119 га.
       Згідно Акту прийому-передачі межових знаків на зберігання вбачається, що суміжними землевласниками (землекористувачами) претензій до існуючих меж не заявлено. А відповідно до акту визначення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі вбачається, що суміжним землекористувачем ОСОБА_1 не підписано даний акт, а тому відповідно до протоколу комісії по вирішенню земельних спорів № 102 від 06.05.2016 року заступнику голови комісії по вирішенню земельних спорів доручено погодити Акт визначення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2 (а. с. 83 на звороті, 84 т. 1).
       Відповідно до висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 273/21/496-498/22-23 від 20.04.2022 року, судовим експертом ЧВ КНДІСЕ встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 не відповідає законодавству України чинному на момент її затвердження 01.03.2018 року, а виявлені невідповідності впливають на результати, заходи яких передбачені даною технічною документацією.
       Вимог будівельних, протипожежних, санітарних норм, а також вимог земельного законодавства, нормативних актів з питань землеустрою та землекористування щодо відстані від межі земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , до господарських будівель і споруд, розмішених на суміжній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , при встановленні вказаної межі Канівською міською радою Черкаської області на підставі Рішення Канівської міської ради № 10-65 від 01.03.2018 року, Рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 215 від 25.05.2016 року, протоколу комісії по вирішенню земельних спорів від 06.05.2016 року № 102, Акту виїзного засідання представників комісії по вирішенню земельних спорів щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі від 11.04.2016 року дотримано не було.
       Відповідно до каталогів координат, кадастрових планів земельних ділянок та інвентаризаційних справ на будинковолодіння по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_1 , які містяться в матеріалах цивільної справи, а також проведеними геодезичними обмірами земельних ділянок відповідно до їх фактичного використання відбулося зменшення земельної ділянки по АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а також відбулося збільшення земельної ділянки по АДРЕСА_1 за рахунок земельної ділянки по АДРЕСА_1 .
       Встановлення межі між земельними ділянками, розташованими адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 можливі з урахуванням надання можливості догляду і здійснення поточного ремонту будинку, надвірних господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , та у відповідності до вимог будівельних, протипожежних, санітарних норм щодо відстані межі суміжної земельної ділянки від будівель і споруд, а також вимог земельного законодавства та інших нормативних документів з питань землеустрою та землекористування визначено (а. с. 1-13 т. 3).
       Відповідач ОСОБА_2 подарував та передав ОСОБА_3 (дочці) земельну ділянку площею 0,1000 га та розташований на ній житловий будинок з надвірними спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування земельної ділянки та житлового будинку від 28.06.2022 року, посвідченого державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 915 та відповідно за ОСОБА_3 зареєстровано речове право на перелічене вище нерухоме майно (а. с. 102-107 т. 3).
       Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. 
       Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
       Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
       Статтею 122 Земельного кодексу України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.
       Згідно ч. 1 ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
       У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися, як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, провадження № 14-140цс18).
       Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
       Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
       Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
       Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.
       З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав в інших осіб.
       Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.
       Вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та договору оренди цієї земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи. Подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 363/3641/17 (провадження № 61-36341св18).
       Так, підставою для звернення позивача до суду з даним позовом став захист його порушених прав, як землекористувача суміжної земельної ділянки, по АДРЕСА_2 . Оскільки, позивач вважає, що дану земельну ділянку передано у власність відповідача ОСОБА_2 з порушенням норм чинного законодавства.
       Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
       Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
       Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов?язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
       Верховний Суд у постанові від 19.01.2022 у справі № 592/10260/16 зробив висновок, що вимога про визнання рішення органів місцевого самоврядування незаконним може розглядатися, як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред?являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред?явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб?єкта владних повноважень.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, вірно зазначив, що, не дивлячись на те, що експертним висновком встановлено накладення меж земельних ділянок сторін,  звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 не довів належними і допустимими доказами наявність порушення прийнятим рішенням Канівської міської ради Черкаської області від 01.03.2018 року № 10-65 його прав, свобод та інтересів, як суміжного землекористувача, з урахуванням того, що позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
       Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що рішення Канівської міської ради Черкаської області від 01.03.2018 № 10-65 «Про затвердження гр. ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачу земельної ділянки у приватну власність» є законним та не підлягає скасуванню, а тому позов у цій частині не підлягає до задоволення.
       Також, відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи та технічного паспорту на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 та належить позивачу ОСОБА_1 вбачається, що сарай (літ. Б) має відповідні розміри 5,85 х 8,45, розміщений на земельній ділянці до краю межі якої від цього сараю відстань в один метр, про що зазначено і у висновку експерта (а. с. 77, 81, 88 т. 2).
       Крім того, у висновку експерта зазначено, що відповідно зведеного плану зменшення земельної ділянки по АДРЕСА_1 за рахунок збільшення земельної ділянки по АДРЕСА_1 зазначається в межах поворотних точках № 26, № 27, № 28, № 11 та № 29. Площа даної частини земельної ділянки становить 0,0008 га (8 кв.м). 
       З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стверджувати, що зменшення даної земельної ділянки стало наслідком саме зміни конфігурації сараю (літ. Б), що належить ОСОБА_1 не можна, оскільки дана експертиза не є будівельно-технічною та розміри цього сараю експертом не було досліджено.
       Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. 
       До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.
       Так, рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради № 215 від 25.05.2016 було затверджено протокол засідання по вирішенню земельних спорів від 06.05.2016, яким у свою чергу було вирішено затвердити Акт виїзного засідання представників комісії по вирішенню земельних спорів щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі по АДРЕСА_1 від 11.04.2016, та погодити Акт визначення та погодження зовнішніх меж земельних ділянок в натурі по АДРЕСА_1 ( ОСОБА_1 ) та по АДРЕСА_2 ( ОСОБА_2 ) (а. с. 27, 28 т. 1).
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення виконавчого комітету Канівської міської ради № 215 від 25.05.2016 «Про затвердження протоколу комісії по вирішенню земельних спорів» є ненормативним актом, який передбачав конкретну дію та вичерпав свою дію, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а тому дана заявлена позивачем вимога не підлягає до задоволення.
       Таким чином, з урахуванням зазначеного вище, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права позивача не порушено рішеннями органу місцевого самоврядування, з чим повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду, суд першої інстанції також вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про встановлення (відновлення) межі між присадибними земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , оскільки така вимога є похідною від заявлених вимог про скасування рішень органів місцевого самоврядування.
       Суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі, у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що позивач, звертаючись із позовними вимогами, не надав доказів, що підтверджують його право власності або права постійного користування земельною ділянкою та доказів державної реєстрації цих прав, наявності правовстановлюючих документів, зазначених у ст. 125, 126 Земельного кодексу України. 
       Отже, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону вважає колегія суддів апеляційного суду.
       В цілому, доводи апеляційної скарги, колегією суддів апеляційного суду оцінюються критично, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, і не містять жодних доказів та посилань щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви, неправильного застосування норм матеріального права, оскільки такі скаржником не наведені у скарзі, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного рішення суду першої інстанції, яким в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено повністю.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
           Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
       Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та не підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з дотриманням норм процесуального законодавства, правильним застосовуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід залишити - без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.
       Судові витрати за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 слід залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу, оскільки рішення суду залишено - без змін, а тому судові витрати апеляційним судом не переглядаються.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в: 

       Апеляційну скаргу -  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 27 жовтня 2022 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 01.03.2023 року. 

Головуючий Л.В. Нерушак

       Судді Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков