УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/8989/21 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д.В. 
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Шевчук А.М., Талько О.Б. 
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №296/8989/21 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  
на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15 листопада 2022 року, яке ухвалено суддею Кузнєцовим Д.В.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2021 року позивач вернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача 3% річних за період з 12.03.2017 по 19.10.2021 та інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період березень 2017 року – жовтень 2021 року у розмірі 12645,90 грн. та 74 546,30 грн. відповідно, а всього 87192,20 грн, стягнути судові витрати у розмірі 1 040,91 грн.
На обґрунтування позову зазначив, що звертався до Корольовського районного суду м.Житомира з позовами до відповідача: 
- від 04.03.2013 року про стягнення суми боргу за договором позики та суму відсотків за користування позикою в розмірі 105 800,92 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 939,16 грн. Рішенням суду від 10.07.2013 року, яке набрало чинності 29.07.2013 року (справа №296/2056/13-ц), позов було задоволено повністю;
- від 12.05.2014 року про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 4 391,46 грн. та 17 457,15 грн. відповідно. Рішенням суду від 21.11.2014 року, яке набрало законної сили 19.01.2015 року (справа 296/4109/16-ц), позов було задоволено;
- від 10.03.2015 року про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1 660,92 грн. та 36 078,12 грн. відповідно. Рішенням суду від 16.06.2015 року, яке набрало законної сили 27.07.2015 року (справа №296/2462/15-ц) позов було задоволено;
- від 15.12.2015 року про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 2 113,12 грн. та 29 201,05 грн. відповідно. Рішенням суду від 10.02.2016 року, яке набрало законної сили 29.04.2016 року (справа №296/13178/15-ц) позов було задоволено.
На підставі виданих за вищевказаними судовими рішеннями п`яти виконавчих листів у Корольовському відділі державної виконавчої служби м. Житомира перебуває зведене виконавче провадження №47201109 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу на загальну суму 199817,09 грн., по якому відбуваються періодичні стягнення грошових сум з боржника, згідно наданої Корольовським ВДВС м. Житомира інформації.
Як вказує позивач, наявність судових рішень про стягнення боргу, невиконання боржником зобов`язання і відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями, за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового), не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами.
Таким чином вважає, що має право вимагати з відповідача сплату боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за період з 12.03.2017 року по 19.10.2021 року на підставі статті 625 ЦК України.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15 листопада 2022 року позов задоволено частково.Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 12 645,90 грн. трьох процентів річних, 74 546,30 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання та 871,92 грн. судового збору. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що не погоджується з рішенням суду у частині визначення строку продовження позовної давності з 12.03.2020 року. Хоча карантин запроваджений і 12.03.2020 року, але строки давності продовжуються з 02.04.2020 року, а саме з дати набрання чинності Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Сплив строків до набрання чинності вказаним Законом, разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які сплили у період із 12.03.2020 року по 02.04.2020 року, не є продовженими, тому рішення у вказаній частині є незаконним, як наслідок і нарахування 3% річних та інфляційних втрат за вказаний період протиправним.
Вказує, що судом невірно обрано базу нарахування для 3% річних та інфляційних втрат, що говорить про недостовірність здійснених розрахунків позивача, що покладені у основу рішення. Базою нарахування є сума основного боргу, необтяжена нарахуваннями, а судом взято за основу 105 800,92 грн. (тіло позики та відсотки за користування). Із розрахунку наданого позивачем є незрозумілим, по яким виконавчим провадженням та в якій мірі і сумі відбувалося погашення, а отже такий розрахунок не може бути достовірним.
Позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому відсутні докази направлення іншій стороні, тому даний відзив не береться до уваги апеляційним судом.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що заочним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 10.07.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 100 000,00 грн., відсотки за користування позикою в сумі 5 800,92 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 936,16 грн., а всього 106 740,08 грн. (а.с.32).
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21.11.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних в сумі 4 391,46 грн. та 17457,15 грн. інфляційних втрат (а.с.33).
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 16.06.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 36078,12 грн. інфляційних втрат та 1660,92 грн. 3% річних (а.с.34).
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10.02.2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за прострочення виконання грошового зобов`язання у період з 16 квітня 2015 року по 15 грудня 2015 року інфляційні нарахування у розмірі 29 201,05 грн., три відсотки річних у розмірі 2113,12 грн. (а.с.35-36).
Відповідно до відповіді Корольовського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на примусовому виконанні у відділі перебувало зведене виконавче провадження за №47201109, до складу якого входило п`ять виконавчих проваджень, а саме:
1) виконавче провадження №39754478 з виконання виконавчого листа №296/2056/13-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 03.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 106 740,08 грн.;
2) виконавче провадження №39754921 з виконання виконавчого листа №296/2056/13-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 03.09.2013 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору в сумі 1 067,00 грн.;
3) виконавче провадження №46732365 з виконання виконавчого листа №296/4109/14-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 05.02.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних, річних та витрат зі сплати судового збору в сумі 22 092,21 грн.;
4) виконавче провадження №48565888 з виконання виконавчого листа №296/2462/15-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 21.08.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних, річних та витрат зі сплати судового збору в сумі 38 116,43 грн.;
5) виконавче провадження №51349997 з виконання виконавчого листа №296/13178/15-ц, виданого Корольовським районним судом м. Житомира 26.05.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних, річних та витрат зі сплати судового збору в сумі 31 801,37 грн.
Із відповіді Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира №1922/16/2022/21/58765 від 09.09.2022 року вбачається, що погашення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відбувалося в рамках зведеного виконавчого провадження №47201109 (а.с.84-86).
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення трьох відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення відсотків та інфляційних втрат відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦПК України 19 жовтня 2021 року, а тому стягненню підлягають відсотки за період з 12 березня 2017 року (з урахуванням строку позовної давності та його продовження у зв`язку із встановленням з 12 березня 2020 року карантину) до 19 жовтня 2021 року, а інфляційні втрати за період березень 2017 – жовтень 2021 року відповідно.
Такий висновок суду першої інстанції є вірним виходячи із наступного.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно із ч. 1 ст. 98 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Згідно з приписами ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору. 
Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.  Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зміст вказаної норми законодавства щодо нарахування процентів та застосування індексу інфляції свідчить про компенсаційний, а не штрафний характер визначених ст. 625 ЦК України трьох процентів річних, а тим більше не є подвійною відповідальністю боржника.
Положення статей 3, 509, 625 ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, (Постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17; постанова Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13).
Із розрахунку, надано позивачем, вбачається, що нарахування інфляційних втрат і 3% річних здійснено на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, тому доводи апеляційної скарги про невірність встановлення бази нарахування є безпідставними.
Відповідачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не надано доказів на спростування розрахунку інфляційних втрат і 3% річних, а тому він обґрунтовано взятий до уваги судом першої інстанції.
За статтею 625 ЦК України стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
За змістом частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30.03.2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню у тому випадку, коли строк позовної давності не сплив на момент встановлення карантину на території України (12.03.2020 року).
Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.
Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211 починається саме з 12.03.2020 року.
При цьому правовий режим та суспільно-економічні наслідки карантину, що виник через пандемію COVID-19 та тривав з 12.03.2020 до 02.04.2020 (до набрання чинності Законом № 540-ІХ), фактично не відрізнялись від тих, що існували після зазначеної дати. Тому позиція щодо можливості продовження позовної давності лише в разі, якщо вона мала сплинути з 02.04.2020, унеможливлює звернення інших осіб до суду лише на тій підставі, щодо позовна давність стосовно їх вимог мала спливати в період з 12.03.2020 до 02.04.2020. У зв`язку із цим, відсутні підстави пов`язувати можливість продовження позовної давності саме з датою набрання чинності Законом № 540-ІХ, а не з датою введення карантину.  
Отже, позивач звернувся із вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з 12.03.2017 року з урахуванням встановлення карантину на території України із 12.03.2020 року у межах строку позовної давності.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період з 12.03.2017 року по 19.10.2021 року з відповідача, з огляду на доведеність належними та допустимими доказами суми вказаних нарахувань.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення  Богунського районного суду м. Житомира від 15 листопада 2022 року- без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає. 
Повний текст постанови складено 27 лютого 2023 року.

Головуючий                                               Судді